Айлин Гоудж
Благословени лъжи

Превод от английски: Гергана Попова, 1995

chitanka.info

Част първа

Пролог

Вашингтон, окръг Калифорния, 1964

Трябва да е нещо спешно, помисли си Грейс.

Защо иначе татко ще кара толкова бързо? Тя погледна твърдо стиснатите му устни, бръчките на бузите му, които приличаха на процепите в някоя скала. През повечето време татко се усмихваше и тогава бръчките на бузите му се извиваха по начин, който я караше да си представя панделките върху голям, прекрасен подарък.

Но сега не беше засмян. Когато секретарката му се обади преди малко, Грейс го чу да говори с нисък буботещ глас, сякаш се опитваше да успокои Маргарет, като в същото време не дава на нея и на Сиси да чуят думите му. Какво обаче е могло така да разстрои Маргарет? На бюрото си в стаята пред големия, декориран с ламперия кабинет на татко, тя винаги изглеждаше елегантна и уравновесена. Любимата шега на татко за неговата секретарка беше, че тя би трябвало да стане шеф на Пентагона, вместо само да ръководи неговия кабинет в сградата на Сената.

Маргарет почти никога не се обаждаше на татко вкъщи, а ако позвънеше, то обикновено ставаше дума за важни документи, които трябваше да се носят някъде, или за спешно съобщение. Нейна работа е, беше казала веднъж Маргарет на Грейс, да не дава на хората да тормозят татко й.

Особено в събота и неделя. Много често, когато татко им не можеше да дойде в Ню Йорк, Грейс и Сиси (съпровождани от бавачката, ако майка им е твърде заета), взимаха влака за Вашингтон и оставаха с татко в апартамента му на улица П. А ако се обадеше някой успял да се промъкне покрай Маргарет, татко приключваше колкото се може по-бързо разговора и после намигаше на Грейс по онзи особен начин, който означаваше „може да почака до понеделник“.

Хората непрекъснато звъняха или пишеха писма на татко й. Някои се бяха разорили и имаха нужда от работа. Други търсеха помощта му, за да се прокарат нови закони. Идваха чернокожи, които гневно искаха разни неща или пък със сълзи на очи му благодаряха за всичко, което беше сторил за тяхната кауза.

И ето че днес неочаквано Маргарет имаше нужда от помощта на татко. Щом затвори слушалката, татко им ги качи в колата, без дори да чака бавачката да се върне от църква.

Къщите и пълните с хора тротоари на стария град Александрия отстъпиха място на ливадите и заобиколените с дървета имения на Маунт Върнън. Грейс стискаше лъскавата дръжка на буика. Ами ако катастрофират и се наложи тя бързо да изскочи от колата? Начинът, но който шофираше татко й, караше на гърлото й да засяда една голяма буца.

— Татко, защо ние… — Остър завой, при който гумите им изсвистяха рязко, прекъсна думите й.

— Не сега, Грейс — отвърна татко й малко грубо, без да откъсва очи от пътя. Къдравата му, вече побеляваща рижава коса, изглеждаше по-рошава от обикновено.

До нея Сиси седеше кротко и смучеше червена захарна пръчка. Петгодишната Сиси беше по-послушна от Грейс, която беше почти на десет години и „би трябвало да разбира повече“. Облечена в розова лятна рокля на точки и леки пантофки, Сиси напомняше на Грейс голяма възглавница с къдрички. Само дето възглавниците не мрънкаха и не се глезеха, както правеше това Сиси в отсъствието на мама и татко, когато те нямаше как да видят колко досадна може да бъде.

— Какво сладко дете — казваха винаги хората за Сиси. Никой не говореше такива неща за Грейс, чиито колене бяха непрекъснато в рани, а изразът на лицето й подсказваше, че иска да научи повече, отколкото й се казва.

Веднъж, когато Грейс попита майка си защо не може всичките да се преместят във Вашингтон и да живеят с татко, защо трябва да чакат, да не би да не го изберат за още един мандат, майка й отсече:

— Задаваш прекалено много въпроси.

Според майка й не беше особено учтиво да се задават много въпроси.

Този път Грейс мълчеше, докато татко й паркираше колата до тротоара пред една малка занемарена жълта къща, скрита зад доста прораснали храсти и дървета с провиснали клони. Гледаше го как отвори вратата, като се обърна към тях едва когато с единия крак вече беше навън.

— Наглеждай сестра си, чуваш ли? Няма да се бавя. — Татко й говореше така, като че бе останал без дъх. Той протегна голямата си зачервена ръка и погали Грейс по коляното.

Грейс не разбираше защо не може да влязат вътре заедно с него. В службата на татко им Маргарет винаги ги посрещаше с усмивка. Понякога в бюрото й имаше скрити лимонени вафли и тя изнасяше цяло представление, докато даваше на Грейс и Сиси да си хапнат по една, като се преструваше, че го прави тайно от баща им. Защо Маргарет да не иска да ги види сега?

Грейс понечи да обясни колко е уплашена и разтревожена. Но само кимна и каза:

— Добре, татко.

— Ето това е доброто ми момиче.

Откак се помнеше, той все така я наричаше — доброто ми момиче. Но тя невинаги беше добра. И рядко беше послушна. Не че не се опитваше, просто беше много любопитна. Когато й кажеха да си седи на мястото, не се удържаше и подаваше глава през вратата или пък се качваше на пръсти по стълбите, за да разбере какво искат да скрият от нея възрастните. Като онзи път, когато татко се ядоса, защото сестрата на майка им — Зелма — се омъжи, а Джема и Чарлз не бяха канени на сватбата.

— Блесинг е в дълбокия Юг, Джин. Ти и твоят Комитет направихте чудеса, що се отнася до негрите, но не можете да очаквате нещата да се променят за един ден. — Гласът на майка й се издигаше нагоре по стълбите в старата им къща на Парк авеню, където седеше Грейс, свита зад резбованите перила. — Разбира се, съгласна съм, че е трябвало да ги поканят. Те са част от нашето семейство, откак аз съм била с пелени. Но ти познаваш майка. Ако настоявам, ще получи още един удар.

Татко промърмори нещо, което подсказваше, че колкото до него, няма да е голяма загуба баба им да получи още един удар. После, сякаш да покаже на майка им, че не е мислил това сериозно, каза закачливо:

— Корделия, понякога си мисля, че се омъжи за мен само за да шокираш майка си.

Тогава Грейс разбра по плътния бумтящ смях, който се издигна като балон, че той не обвинява майка им за упорството на баба Клейборн.

Докато наблюдаваше как широкият, леко приведен гръб на баща й изчезва по сенчестата пътека пред къщата, на Грейс ужасно й се прииска да изтича след него. Чудеше се каква ли е къщата на Маргарет отвътре. Никога не си беше представяла Маргарет другаде, освен зад бюрото в работата на баща й, на което имаше голяма черна пишеща машина и подредени купчини хартия.

Но не можеше да тръгне след татко си. Беше обещала.

Бръкна в джоба на якето и извади своята захарна пръчка. Не приличаше на Сиси, която се нахвърляше на лакомствата като малка дебела златна рибка. Обичаше да пази нещата за по-късно. Така беше по-приятно, защото предчувстваше удоволствието с часове, понякога дори цял ден. Но когато извади захарната пръчка, която татко й беше дал сутринта, видя, че е станала цялата лепкава и покрита с малки късчета мъх. Въпреки това я задъвка, ядосана на себе си, ядосана и на Сиси, която беше твърде малка и не разбираше какво става.

— Горещо ми е — измрънка Сиси.

Грейс смъкна до долу и двата предни прозореца.

— Ето — каза тя, като се опитваше да звучи като мама, когато иска да покаже, че въпросът е приключен веднъж завинаги.

— Пак ми е топло.

Сиси започна да се върти на мястото си до нея. Слънцето, което напичаше през прозореца, караше потъналите в сянка дървета покрай къщата да изглеждат като хладен поток, който предизвикваше Грейс да запретне панталони и да влезе в него.

Грейс, на която също й беше горещо, отсече ядосано:

— Не, не ти е топло. И ако не престанеш да си събуваш обувките, ще те плесна.

Сиси прекрати опитите да си разкопчае обувката и се разплака — нисък безцелен звук, подобен на онзи, който издават мухите, когато се удрят в стъклото на прозореца. Захарната пръчка се изплъзна от ръката й и падна на пода, където се превърна в безформена, лепкава купчинка.

Грейс се опита да изтрие лепкавата ръка на Сиси с една смачкана салфетка, но доброто й намерение като че само още повече влоши положението. Кръглото лице на Сиси се сгърчи и по бузите й потекоха сълзи.

— Искам мама! — зави тя.

— Искаш да кажеш, татко — поправи я Грейс. — Искаш татко.

— Не, мама.

— Мама е в Ню Йорк — отсече Грейс. — Ето — тя напъха захарната си пръчка в ръката на Сиси, — вземи моята.

— Не я искам! — Сиси я хвърли на седалката.

На Грейс също й се дощя да се разплаче. Цялото тяло я сърбеше от горещината, освен това съжали, че се е скарала на Сиси, защото сега тя самата искаше да си събуе обувките. На всичкото отгоре се налагаше да отиде до тоалетната.

— Ей сега се връщам — каза тя на Сиси. — Не мърдай.

„Това е все едно да кажеш на рибата да не отлита“ — помисли Грейс. Сиси много мрънкаше, но никога нищо не предприемаше.

Докато вървеше по пътеката пред къщата, Грейс забрави колко е ядосана заради сестра си и отново изпита страх. Откъм сградата до нея долитаха звуци — лоши звуци. Викове. Глас, подобен на този на Маргарет, пронизителен, умолителен. И мъжки глас, но не на татко, а дрезгав и зъл. Господин Емори? Грейс никога не бе мислила за снимката на бюрото на Маргарет, за мъжа с тъмното лице и в униформа, като за истински човек.

А сега усети кожата на ръцете й да настръхва.

Бързо си каза, че звуците най-вероятно се дължат на увеличения телевизор. Вътре в къщата ще бъде прохладно и спокойно. Маргарет ще носи безупречно изгладена блуза и пола, ще се усмихне, ще приклекне, та да може да погледне право в очите на Грейс, и ще каже:

— Бре, наистина растеш толкова бързо, че не мога да те догоня!

Маргарет Емори беше чернокожа, но нито изглеждаше, нито се държеше като Джема или стария Чарлз. Първо, не беше много тъмна. Кожата й приличаше по цвят повече на бежовата пудра, която майка й държеше в чантата си и от време на време нанасяше на носа си. Маргарет, освен това носеше копринени чорапи и обувки с висок ток като мама. Косата й беше права с подвити краища. Когато говореше по телефона и уреждаше срещите на татко, звучеше много делово. Повечето хора я наричаха „госпожа Емори“, но беше казала на Грейс, че може да й вика Маргарет, както и татко й.

— Ти коя си?

Гърлен глас, който сякаш изскочи от сенките покрай заобиколената с дървета пътека, спря Грейс.

— Аз… аз търся татко — примижа Грейс, та очите й да се приспособят към рязката смяна на светлина със сянка.

На най-горното стъпало седеше кльощаво момиче с клин до коленете и прекалено голяма тениска. Грейс я позна веднага от снимката, която стоеше на бюрото на Маргарет до тази на господин Емори. Имаше светлата кожа на майка си и бледозелени очи. Косата й стърчеше сплетена на две къси плитки от двете страни на продълговатото лице с особени, наклонени скули.

— Не те питах това.

Приглушеният, почти възрастен глас отново стресна Грейс. Напомняше й за една от нейните учителки — госпожица Марч, която ходеше с тъмно червило и винаги миришеше на цигари.

Грейс започна да се дразни.

— Аз съм Грейс Траскот — отвърна тя. — Ти коя си?

— Нола. — Говореше небрежно, почти грубо.

— О.

Грейс погледна входната врата, чието овално стъкло сякаш й намигаше весело. Вече й се пишкаше неудържимо. Тя стъпи на най-ниското стъпало пред верандата.

— Не може да влизаш вътре — осведоми я Нола със своя глас на учителка.

— Защо?

Нола вдигна поглед към небето.

— Защото.

Като че Грейс беше на две годинки и трябваше да й се обяснява, тя добави:

— Те говорят.

— Кои?

— Мама, татко и чичо Джин.

Но това не беше просто разговор. Дори и отдалеч гласът на господин Емори сякаш се изстрелваше в засенчената тишина като юмрук, готов да размаже нещо. Грейс усети, че й става много горещо и се разтреперва. Страхуваше се да не се напишка.

Освен това се ядоса. На това намръщено момиче, което се държеше, сякаш има пълно право да вика на татко й „чичо Джин“. После си спомни разказа на баща си, според който, когато Маргарет трябва да работи извънредно, Нола идвала да си пише домашните в кабинета. Така било, защото бащата на Нола бил моряк, много отсъствал от къщи и нямало кой да я наглежда. Грейс можеше да си представи как татко й кани Нола в кабинета и й помага да си реши задачите по математика, и може би дори й позволява да се свие на мекия диван с книга в ръка, както обичаше да прави самата тя. И понеже Нола е толкова странна, татко е особено мил с нея. Татко имаше слабост към чудаците — те правят света по-интересен, казваше той.

След това Грейс забрави за Нола, тъй като гласовете вътре зазвучаха високо и яростно.

— Май са вбесени — каза Грейс разтревожена.

— Това е просто татко. Той става такъв понякога.

Нола уж небрежно сви рамене, но Грейс видя, че кожата в края на устните й е побеляла. Забеляза, че Нола седи със свити пред гърдите крака, а дългите й ръце са обгърнали здраво глезените й. „Тя също е изплашена“ — осъзна Грейс.

Но щом изкачи стълбите и понечи да мине покрай Нола, тя скочи на крака, настръхнала като котка. Беше по-висока от Грейс с няколко сантиметра, с дълги възлести ръце и крака и големи месести стъпала.

— Не може да влизаш вътре — каза още по-категорично този път.

— Трябва да отида до тоалетната — осведоми я Грейс високомерно.

— Мама каза да стоим отвън. — Нола я погледна, както гледаше госпожица Марч, ако Грейс отговаря в час, без да е вдигала ръка. Странните й зелени очи се присвиха и почти се затвориха, като че се готвеше да скочи.

Въпреки това Грейс мина покрай нея. Усети как Нола хваща ръката й, но се измъкна и се приближи до входната врата.

— Това не е твоята къща — изсъска Нола.

— Не ме интересува чия е къщата — каза й Грейс.

Грейс трепереше, а гащичките й като че вече бяха малко мокри. Но не смяташе да показва на това нахално момиче колко е изплашена. Тя отвори вратата и се вмъкна вътре.

— Татко! — опита се да извика Грейс, но звукът, който издаде, беше тих като шепот.

Като се стрелна през малкия подреден хол на Маргарет, тя тръгна по посока на викащите гласове, които се чуваха все по-ясно, колкото повече тя се приближаваше към задната част на къщата. Сърцето й биеше силно. В края на тесния, зле осветен коридор забеляза отворена врата. От мястото, където стоеше, можеше да види само облегалката на някакъв стол с преметнато отгоре мъжко сако. Приближи се внимателно, като се промъкваше покрай стената, за да може да погледне вътре, без никой да я усети.

Щорите бяха спуснати, но през тях се процеждаха тънки ивици светлина и открояваха старателно оправената спалня и тоалетката, която й се стори странна, докато Грейс не осъзна причината за това: за разлика от тоалетката в стаята на майка й, където върху дантелена покривка имаше скъп комплект тоалетни принадлежности, гребени и четки със сребърни дръжки, тук нямаше дрънкулки, нямаше флакончета с парфюм, нямаше бурканчета с крем за лице или пък тубички с червило, нямаше нищо, освен един обикновен дървен гребен.

Маргарет, облечена в поизмачкан пеньоар, който съвсем не приличаше на безупречните костюми, с които ходеше на работа, стоеше с гръб към гардероба, с притисната към устата си ръка, с широко отворени от страх очи. Срещу нея, от другата страна на леглото, се беше изправил едър мъж с униформен панталон и бяла риза със запретнати ръкави. На мътната светлина ръцете му изглеждаха тъмни и лъскави.

Татко й беше останал при вратата, с гръб към Грейе. Тя виждаше отражението му в огледалото зад Маргарет, огромен и разрошен, напомняше й за историята на Самсон, която сестра Бонифация беше разказала в час по вероучение. Спомни си още една история, която баща й беше разказал, за времето, когато бил пожарникар, много преди да стане сенатор и дори преди да го изберат в Конгреса. Как веднъж той се втурнал в горяща къща, която всеки момент щяла да рухне, и изнесъл оттам едно тригодишно момче, което се Крисло за по-сигурно под леглото. Един прозорец се взривил пред лицето му, докато слизал по стълбата, и татко можело да загине, ако бил без маска и каска. Над едното му око още имаше морав белег, който Грейс обичаше да гали с пръст. Кожата беше мека, почти като коприна, различна от останалата, грапавата част от лицето му.

Сега, тъй като отражението му беше почти цялото скрито в сянка, Грейс виждаше само белега на баща си, който изпъкваше ясно на една от ивиците светлина.

— Пусни го, Нед, преди някой да пострада.

Гласът му изтрещя като гръм.

В този момент Грейс забеляза пистолета, който държеше мъжът на Маргарет. Изведнъж започна да се задушава. Опита се да вкара въздух в дробовете си, но те като че бяха пълни с памук. Тя се наведе още по-надолу, твърде изплашена, за да избяга.

— Ти за какъв се мислиш, да ти не се не види, дето си влизаш така в къщата на човек и му нареждаш какво да прави? — Нед размаха пистолета към татко й. — Да, знам, ти си големият герой, дето всеки негър се навежда да му целува обувките. Тоя, дето марширува с доктор Кинг за правата на чернокожите. Хубаво де, ами кво ще кажеш за правата ей на този чернокож, а?

Хлип задави гласа му. Пистолетът се затресе обезпокоително в ръката му.

— Какво ще кажеш за мъжа, който се прибира вкъщи при жена си, дето вече не му е жена?

— Ти не знаеш какво говориш, Нед — каза татко й, като се опитваше да звучи разумно. Гласът му не беше изплашен, само беше тъжен, както тогава, когато говори с микрофона на погребението на президента Кенеди.

— За Бога, бе, човек, не ми казвай, че не знам! — Нед почти крещеше. — Мислиш си, че просто щото ти си шефът, значи ти плащаш сметките тука и ти ще казваш кое как? Ти не знаеш нищо за това, дето става извън тежкарския ти офис…

Грейс изведнъж осъзна, че Нед плаче — бузите му бяха мокри, а ръката му нестабилна, докато вдигаше пистолета и се прицелваше в Маргарет.

— Остави пистолета, Нед — този път баща й говореше по-строго. — Каквото и да е това недоразумение между теб и Маргарет, сигурен съм, че…

— Няма никакво недоразумение! — изкрещя Нед. — Каквото съм видял, видял съм! — Сега той гледаше право към Маргарет и стискаше пистолета, за да спре тресенето му. — Ти… ти… кучко. Винаги си мислила, че си по-добра от останалите негри. Даже говориш като бяла дама. А сега взимаш и последното, което ми остана. Боже Христе, трябва да те у…

— Не, Джин! — гласът на Маргарет премина в писък, когато татко й се хвърли напред и се стовари върху Нед.

Грейс, свита в коридора пред стаята, усети как всичко замръзва неподвижно. Само сърцето й, което изведнъж беше станало неимоверно голямо за тялото, продължи да бие силно. Нещо топло и мокро се стече по вътрешната страна на крака й и тя смътно осъзна, че се е напишкала. Но всичко това като че се случваше с някой друг. Гледаше безпомощно как Нед и татко й се боричкаха в стаята. Татко й беше по-едър, но господин Емори беше подивял, полудял. От гърлото му излизаха странни гъргорещи звуци, докато извиваше ръката на татко й, а той се опитваше да се освободи.

Като хипнотизирана Грейс гледаше с ужас пистолета, попаднал в ивица прашна светлина, която обхващаше и напрегнатите кокалчета на Нед — смъртоносно бижу, което се въртеше насам-натам и проблясваше злокобно.

Неочаквано прозвуча оглушителен трясък — като че някой разцепи стаята на две, — от който в ушите й отекна остра, пулсираща болка, а земята се изплъзна изпод краката й. Тя падна на дупето си.

През жужащия облак, с който сякаш бяха обвили главата й, тя наблюдаваше как Нед пада на леглото. В гърлото му разцъфтяваше огромно червено цвете и се разпростираше по бялата покривка на леглото.

Кръв. Това беше кръв.

Тя запуши с ръце ушите си и започна да пищи. Или поне й се струваше, че пищи. От устата й излизаше само острият звук на дъха й.

Подът под нея се залюля и се наклони на една страна. Ужасът й беше огромен, като някакво голямо чудовище, което я беше погълнало и не беше оставило нито частичка от нея, която да чувства нещо различно от страх. След това обаче вцепенението започна да отминава. Под гащичките напишканото я сърбеше. Болеше я дупето от падането на пода. Но щом се опита да стане, краката й се сгънаха като на хартиена кукла.

Най-накрая, като се подпираше на стената, тя успя да се изправи. Взе да отстъпва назад и се бутна в някого. Извика приглушено и се обърна кръгом. Кльощавото момиче стоеше зад нея, замръзнало насред път, очите му вече не бяха издължени, а кръгли и сребристобели като монети. То също беше видяло. Беше видяло всичко.

И двете се обърнаха, когато Маргарет изпищя диво. Докато гледаше как пистолетът пада от ръката на татко й на пода с кухо „дрън“, а Маргарет се отпуска на колене пред окървавеното легло, на което лежеше Нед, на Грейс й се прииска да вземе една гумичка и да изтрие всичко, както правеше, когато обърка нещо в тетрадката си. Искаше й се да направи така, че това да не се е случвало. Тя, татко и Сиси да седят в колата и да пътуват към брега на океана при Мериленд, където той ще им купи рула с омари, а тя ще тича по кея, ще усеща старите гъбясали дъски под краката си, а в подметките на гуменките й ще се забиват рибарски кукички.

Но когато се обърна отново към Нола и видя сивкавото й лице, Грейс разбра, че нещата не може да се върнат назад. Каквото и да стане оттук нататък, Грейс никога няма да забрави това. Нито пък, беше сигурна, щеше да го забрави момичето, което стоеше зад нея напрегнато и неподвижно, с безизразно лице, ако не се смятат странните, огромни очи.

Първа глава

И ако някой дом

се раздели на части една против друга,

тоя дом не може устоя…

Марк. 3:25

Грейс протягаше ръце назад, за да закопчае роклята си, когато забеляза петното тъкмо над дясната гърда — мъничък знак, подобен на петно на Роршах.

Подразни се. Коприна! Би трябвало е да я забранят със закон заедно с азбеста и червена боя номер две. Кога за последен път е носила коприна, без да се наложи веднага след това да тича до химическото чистене? Всъщност кога изобщо е носила коприна за последен път?

Един образ отпреди доста години пробяга през ума й: тафтени поли с цвят на малинов шербет, букет орхидеи, обвил китката й. Някакво ужасно мероприятие в клуба, на което отиде по настояване на баба си. Към края на вечерта, припомни си тя, орхидеите изглеждаха като прегазени от армията на Шърман. Ако се съди по приказките на хората в Блесинг, армия, която е изминала своя опустошителен път през Джорджия само преди седмица.

С поглед вперен в гардероба, Грейс си представи предстоящата вечер като бойно поле. „Нима има значение с какво съм облечена?“

Хана сигурно ще се зарадва безумно, ако отвори вратата по бельо. Още едно основание да не харесва приятелката на баща си.

Приятелка. Думата прозвуча в ума й като нещо надраскано в училищен лексикон, нещо от времето на пубертета, преходно, някак незначително. Боже мили, та тя е на трийсет и седем години, а е нечия приятелка.

„Би било различно, ако бяхме женени.“

Но дали наистина иска това — да стане пак съпруга и да играе ролята на мащеха на Бен и Хана? Не й ли стига, че е родна майка на тийнейджър? Освен това Джек дори не е поискал ръката й. Щом се споменеше този въпрос, той успяваше ловко да го заобиколи.

Грейс усети как я присви стомахът и изведнъж си представи ясно, че тази вечер съвсем нищо няма да е наред. Бързо отпрати тази мисъл към кътчето в ума си, онасловено: „Въпросът още не е решен“ (тъкмо под „Може би нещата ще се наредят от само себе си“ и над „Губиш си времето“). Така. Фактът, че за пръв път ще вечерят всички заедно — и петимата, — не е достатъчна причина за паника. Ще има достатъчно поводи за това след пристигането на Хана.

Измъкна се от роклята и почувства същото облекчение, което изпитваше всеки път, когато вечер сваляше чорапогащника след цял ден телевизионни предавания, интервюта, раздаване на автографи. Хвърли дрехата в дъното на гардероба и взе от закачалката чифт дънки. Омекнали от многократно пране, те се плъзнаха по бедрата и хълбоците й като втора кожа. След това нахлузи блузон от синкавочерен атлаз, заприличал от носене на велур, обшит с черно и украсен с монограм, който не можеше да се разчете. Ако го загащи в панталона и навие ръкавите четири пъти, й ставаше прекрасно. А сега да сложи и украсения с раковини колан „навахо“. Готово.

Осветена от червеникавокафявия блясък на следобедното слънце, което се процеждаше през капандурата на таванската спалня, Грейс изучаваше образа си в голямото огледало на вратата на гардероба, като че се вглеждаше в снимката на човек, когото още не е опознала. Лешникови очи върху сърцевидно лице, което вече нямаше момичешки вид, а беше с малки бръчици, като линиите върху тънка хартия, първо смачкана, а после разгладена отново. Тъмна права коса, която стигаше до щръкналите костици на прекалено слабите й рамене — още не е прошарена, но може би не се е вгледала достатъчно.

Това лице на приятен човек ли е? Би ли поискал някой тази жена да му бъде приятелка? Съпруга? Мащеха?

Бим-бам.

В гостната, оттатък коридора, часовникът с махало на баба Клейборн отбеляза часа със звън, който Грейс намираше за малко зловещ. Изброи шест удара. Боже, Джек и децата му ще бъдат тук след по-малко от половин час, а тя още не беше изчистила, дори не беше сложила на котлона водата за ориза.

Набързо размисли дали да не се обади на Джек и да му каже, че не се чувства добре — внезапен грип. Не, така няма да стане. Ще долети като куршум, помъкнал пластмасова съдинка пилешка супа с пасхални хлебчета от маца, купени от Лу Сигел, като онзи път, когато наистина беше болна.

Ами стресът в последно време? Този номер ще мине. В края на краищата той й е издател, знае колко претоварена е напоследък програмата й покрай книгата — всички тези пътувания до Вашингтон, интервютата с хора от предишния персонал, с приятели, депутати и бивши депутати, с дългогодишни чиновници — всички, които може да са познавали Юджин Траскот. И като че да пише биография на известния си баща не беше достатъчно занимание, някой в „Кадоган“ беше успял да хвърли поглед на последната й чернова и беше разказал как сенаторът бил замесен в случая със смъртта на Нед Емори. Историята се появи във вчерашния „Таймс“ и през последните два дни телефонът й звъня практически без прекъсване — в повечето случаи журналисти. Джек, без да отрича рекламния ефект за книгата, беше ядосан не по-малко от нея. Извадена от контекста, случката звучеше като нещо страшно, сензационно, може би дори престъпно.

Джек обаче, дявол го взел, ще бъде толкова мил, ако тя се измъкне от тази вечеря, така ще й съчувства, че после дни наред ще я преследва чувство за вина.

Освен това проблемът не беше в Джек. Не той беше причината да усеща стомахът си парещ и свит на топка.

Причината беше Хана.

Менюто тази вечер няма да бъде пиле с ориз, както се предвиждаше. Нищо подобно. Щеше да бъде Грейс Траскот, набодена на шиш и изпечена на горещи въглени.

Грейс напъха босите си крака в чифт стари обувки от крокодилска кожа — някога собственост на баба й, от времето, когато повечето дами са носели номер трийсет и седми и се е разбирало от само себе си, че крокодилите съществуват, за да бъдат носени, — после се втурна по коридора към огромното светло пространство, определено за кухня, гостна и кабинет. „Ако майка организираше тази вечеря — помисли Грейс, — щеше да има малки картончета с цвят на слонова кост и красиво написани върху тях имена, щяха да се извадят скъпите сервизи на баба Клейборн, а на масата щеше да чака неотворена бутилка «Шатоньоф-дю-Пап»“. За майка й би било престъпление да отложи за последната минута дори някоя малка подробност като ориза.

Щом стигна в кухнята, открита от три страни и облепена с плочки в облачно небесносиньо, Грейс надникна във фурната да провери пилето, което се предполагаше да бъде печено. Сърцето й се сви. Кашата вътре, съставена от слепнати буци пилешки кълки и гърди, приличаше повече на претопляни неколкократно остатъци от миналата седмица, отколкото на лъскавата снимка в готварската й книга.

Сети се, че е забравила да покрие яденето през последния половин час, както изискваше рецептата. Пък и той всъщност беше продължил по-скоро четирийсет и пет, отколкото трийсет минути. Заета да помага на Крис със съчинението му за испанската инквизиция, беше изгубила представа за времето. Боже мили, ами сега какво ще прави?

След тридесет години съвместен живот с въплъщение на образцовата домакиня, Джек сигурно очаква от една жена да може да сложи на масата, без да обърка всичко, поне една обикновена вечеря.

— Какво е това?

Грейс се обърна и видя тринайсетгодишния си син да стои на вратата, отпуснат като захвърлен велосипед — с дълги ръце и крака, целият щръкнали кокали, с наклонена на една страна глава, така че меката му кестенява коса закриваше очите. Заедно с раздразнението я заля и вълна от жадна и безпомощна обич. Крис беше в етапа, когато всичко, колкото и да е очевидно, се изразява във вид на въпрос. Ако на излизане му каже да си облече якето, той го поглеждаше и питаше: „Защо?“

Тъкмо сега Грейс не искаше да правят сцени.

— Трябваше да бъде печено пиле — засмя се тя. — Какво е сега, знам не повече от тебе.

Крис сви рамене и скръсти ръце пред гърдите си. Трябваше много да се вглежда в лицето му, за да открие последните следи от малкото дете — пълната брадичка, която толкова пъти беше бърсала, бледите лунички, покрили чипото после, меките му, някак без фокус, сини очи. Беше толкова уязвим, застанал на кръстопътя между детето и възрастния, без да знае накъде да поеме, всичко в него издаваше несигурността му, дори мутиращият глас.

— И без това не съм гладен. Отивам у Скъли — съобщи той. — По-късно ще си поръчаме пица.

— Чакай малко, приятел!

Разбра, че държи вилица за сервиране, едва когато погледна надолу и я видя в ръката си, насочена право към Крис. „Внимавай!“ — каза си.

— Забрави ли, че ще имаме гости за вечеря?

— Имаш предвид Джек?

Каза го почти презрително. Грейс реши да се прави на тъпа.

— Да, Джек. И Хана. И Бен. Не го познаваш. Доста е по-голям от Хана. По-скоро на моите… Така или иначе, добро момче. Ще ти хареса — наведе вилицата и усети, че на устните й се появява почти печална усмивка. — Виж какво, не се престаравай особено. Не бих искала хората да се заблудят и да си помислят, че съм се напъвала да им направя добро впечатление.

Крис се усмихна по своя си начин и впери безизразен поглед в йенската тенджера, в която почиваха останките на печеното пиле.

— Винаги можеш да звъннеш в полицията.

— Благодаря, оказваш ми неоценима помощ.

— Хана е готина, но… — Крис отново сви рамене.

Не беше необходимо да го казва — тя разбираше какво мисли той. По-скоро би прихванал лаймска болест, отколкото да я види омъжена за Джек. В това отношение чувствата на сина й бяха също толкова категорични, колкото и тези на Хана.

Наблюдаваше как отмята назад коса с рязко движение на главата. За миг се появиха очите му, открити и някак прекалено ясни. Имаха точно същия цвят като очите на Уин — сиво-сини като океана при Лонг Айланд саунд.

Горкият Крис. В известен смисъл разводът се оказа най-труден за него. Макар да виждаше Уин почти всяка седмица, Грейс разбираше колко му липсва неговото присъствие у дома.

— Виж, мамо, обещах на Скъли да видим онази нова компютърна игра — гласът на Крис беше безучастен. — Не се притеснявай, ще се върна навреме за вечеря.

— Ще се върнеш преди вечеря. За да се преоблечеш. — Тя погледна скъсаните му дънки и тениската „Металика“, с няколко номера по-голяма.

— Кво ми е на дрехите?

— Изглеждаш…

— Като тебе. Изглеждам като тебе, искаш да кажеш.

Крис й даде да разбере с презрителния си поглед, че не може да го преметне с облеклото, което смяташе за изобретателен тоалет. В неговите очи това си бяха просто едни дънки и атлазен блузон. Той си взе шепа бисквити от подноса, където ги беше подредила внимателно до едно парче сирене бри, и изчезна.

„Липсва ми“ — помисли Грейс.

Не този мълчалив, потаен тийнейджър, а нейното забавно, умно момченце, с неговите непохватни глупави шеги и нетърпелив смях, с навика му да се крие под завивките, когато отива да го целуне за лека нощ. Най-много й липсваше да го държи в скута си, с натежало от сън телце и главичка, която сляпо се бута в гърдите й, за да си намери удобно гнезденце.

Кога започна да се променя? Дали началото е било още преди развода? Трябва ли да брои мълчаливия бунт в същата категория с бледия мъх, който наскоро беше засенчил горната му устна, и чаршафите, които понякога намираше сутрин наблъскани в коша за пране?

Изведнъж Грейс се почувства малка и незначителна, прашинка, която се носи из огромното открито пространство. Редицата високи прозорци го правеха да изглежда още по-голямо и осигуряваха насечен изглед към хоризонта, над който се виждаше само върхът на кулата на Емпайър Стейт — осветена в оранжево и жълто заради празника Хелоуин следващата седмица. Под прозорците беше огромната маса от бор, където така грижливо беше наредила шарените чинии и мексиканските бродирани салфетки, разнородните сребърни прибори, събирани с години по битаци и благотворителни базари.

Психоаналитикът на Крис, доктор Шапиро, беше казал, че ще трябва време, за да забрави развода. Само че колко още време? А какво да прави тя дотогава?

Домофонът иззвъня, тя се стресна и едва не събори винената чаша, оставена сред купчина обелки от краставица, която беше понечила да прибере. Побърза да се обади.

Слава Богу, беше само Джек. Обеща да пристигне рано, преди Бен и Хана, и ето го тук. Демонстрация на солидарност? Заедно побеждаваме, разделени — търпим поражение. След минута тя го видя да се втурва през вратата със смачкания си шлифер — висок, едър мъж с открита усмивка и прошарена вече тъмна къдрава коса, и усети как всички разнищени краища по един странен, дори магически начин отново стават цели.

Ето, Джек я прегърна здраво, обви я с едрината си, с радостта, че я вижда. Прегръдката му освободи някакъв заряд у нея, тръпки пробягаха по краката и ръцете й, а коремът й натежа в очакване. Имаше чувството, че никога няма да му се насити — на миризмата на вълна, на мускулестите му ръце, които я държаха здраво. Струваше й се, че кръвта на Джек тече по-бързо, по-уверена, по-червена от кръвта на който и да било друг мъж, жилка богата руда, която би дала несметни богатства, ако някой я разработи. Собствената й кръв ускори течението си при мисълта за предстоящото, за леглото, където щеше да я заведе по-късно, когато децата са си отишли или спят…

— Май мирише на нещо изгоряло? — Джек разроши леко косата й.

Грейс изстена.

— Охо! Мога ли да помогна с нещо? — Той се дръпна назад, усмихнат, около сините му, дълбоко поставени очи се образуваха бръчици.

— Добре би било да намериш свещеник. Може да имам нужда от последно причастие. Равините правят ли нещо подобно?

Тя си спомни един стар виц: „Откъде идва вината? — Евреите я изобретили, а католиците я усъвършенствали.“ Дали Джек не се чувства виновен, задето се е женил за католичка? Да не би това да му пречи?

Джек прекоси преддверието на няколко големи крачки. Вляво от него бяха няколкото мебели, които образуваха гостната й: мек, дълбок диван, старо кресло, което беше тапицирала наново със зелено кадифе, няколко табуретки, масичка със стъклен плот и крачета от ковано желязо, които наподобяваха преплетени лози. Джек смъкна шлифера си, захвърли го на облегалката на дивана и се отправи към кухнята. След миг изследваше пилето и въздишаше тежко.

Едно от чудесните качества на Джек беше, че никога не я лъжеше. Ако й каже, че е написала нещо хубаво или че изглежда страхотно, това положително беше вярно. Защото също толкова лесно можеше да й заяви, че написаното е ужасно или пък че видът й подсказва десет безсънни нощи.

— Имам да направя една изповед — каза тя. — Не съм добра домакиня.

— Не съм се влюбил в теб заради готвенето — отвърна Джек и пусна похлупака върху тенджерата със същата окончателност, с която човек заковава капак върху ковчег.

— С ласкателство нищо няма да постигнеш — предупреди го Грейс. — Искам да се чувствам нещастна поне още пет минути.

— Докато се занимаваш с това, може ли да те целуна по врата?

Той се наведе и захапа нежно ухото й. Устните му бяха поразително топли, особено ако се има предвид колко разгорещена се чувстваше тя.

— Джек! — тя погледна стенния часовник над мивката, пълна с тенджери и тигани, които не беше успяла да измие. — Стана почти шест и половина. Децата ти ще пристигнат всеки момент.

Помъчи се да звучи като една нормална изтощена домакиня, но паниката й се засилваше.

Той се изправи, а сините му очи бяха вече сериозни.

— Виж какво ще ти кажа — успокои я той. — Ти довърши каквото още трябва, а аз ще се погрижа за основното ястие.

— Какви ги дрънкаш? Няма време!

— Виж сега — той я хвана и я обърна нежно с лице към себе си. — С радост бих ял и печен картон, ако това те прави щастлива, без да имам нещо против. Но знам колко много искаш да организираш една хубава вечер за Хана и Бен. Макар че те — добави той строго — ще те харесат също толкова дори и да не стане тъкмо както си го замислила.

„Не — прищя й се да отвърне. — Хана само ще ме намрази повече.“

Преди тя да заговори, той вдигна ръка — голяма ръка със силни пръсти, която подхождаше повече на дърводелец, отколкото на изпълнителен директор.

— Само ми дай пет минути, а? Имай ми доверие. Ще съм се върнал, преди да преброиш до три.

Той притича до дивана и си взе шлифера.

Върна се след десет минути, понесъл внимателно, като че държеше Свещения Граал, един голям, мазен книжен плик. Остави го на кухненския плот, после го отвори и оттам се разнесе омайващ чеснов аромат.

— Лазаня — съобщи Джек. — Сейзар прави най-хубавата лазаня на света.

— Непрекъснато купувам пица от Сейзар — каза озадачена Грейс. — Не знаех, че готви и други неща.

Джек й намигна.

— Най-добре пазената тайна в Челси. Държи ограничени запаси отзад. Трябва да знаеш, за да му поискаш.

Грейс го зяпаше учудено. Как става така, че Джек, който живее чак горе в Ийст сайд и публикува първокласни книги в една от най-хубавите сгради на Пето авеню, знае повече от нея за задните помещения на пицарията на Осмо авеню?

„Не мога дори да поръчам вечеря като хората!“ — помисли тя.

Грейс забеляза изведнъж отражението си в огледалната стена срещу кухнята, с престилката с къдрички, която беше надянала тъкмо преди пристигането на Джек. Започна да се смее. Това е някакъв фарс, реши тя. Това не съм аз. Какво става тука?

В действителност обаче знаеше. О, да, тя знаеше точно какво прави.

„Вместо да гледаш онази нова пиеса, за която Лила имаше свободен билет, ти търчиш тук насам-натам, опитваш се да омаеш някакъв мъж и да му покажеш каква страхотна съпруга става от тебе.“

Не някакъв мъж. Джек. Джек Голд, който я обичаше и в три часа сутринта, докато седи свит пред нейния компютър, облечен в най-старата й хавлия, посипана с трошички.

Ами след като спечели наградата Пулицър за „Мост над развълнуваните води“ и й се струваше, че ще полудее съвсем, ако още някой се обади, уж за да я поздрави, а всъщност да й продаде нещо или да й предложи някаква сделка, нали тъкмо Джек се появи на прага й с бутилка изстудено шампанско и два билета за Бермудските острови?

Сега, докато наблюдаваше как Джек вади съд от шкафа и умело прехвърля лазанята, тя си помисли: „Бих могла да бъда щастлива с този мъж.“

— Казвала ли съм ти напоследък, че те обичам? — попита Грейс.

— Не си го правила най-малко осем часа. Вече бях почнал да се чувствам ощетен.

Професионално, сякаш с това си изкарва прехраната, той поръси отгоре още сирене и пъхна яденето във фурната. Докато то се притопляше, той се приближи към нея и я обгърна с ръце, солидността му почти я погълна — като дървото, което изглежда най-високо, ако застанеш под него и погледнеш право нагоре. С глава, опряна на рамото му, тя усети миризмата на пот и влагата по ризата му — трябва да е тичал през целия път до Сейзар и обратно. У нея се надигна дълбоко умиление.

— Как мина днес? — попита той предпазливо.

— Искаш да кажеш, между телефонните обаждания на журналистите? Мога да кажа само: благодаря на Бога за телефонните секретари.

— Преди два дни ти се искаше изобщо да не са ги изобретявали.

— Това беше преди да се свържа с Нола.

— Говори ли с нея? — очите на Джек се разшириха.

— Следобед. Щях да ти кажа по-рано, ако не беше изхвърчал през вратата почти веднага след като влезе. Да, ако щеш вярвай, Нола Емори действително вдигна слушалката някъде на шестнайсетото ми обаждане.

Грейс въздъхна.

— Така официално се държа, Джек. Като че бях сбъркала номера. Твърди, че няма какво повече да каже за самоубийството на баща си, извън публикуваното във вестниците. Самоубийство! Джек, не беше така.

— А ти какво очакваше да ти каже?

— Истината. Че беше нещастен случай. Джек, тя беше там, също като мене. Видяхме ги да се борят. Пистолетът…

Затвори очи и остра болка прониза мозъка й. Тогава, преди толкова години, татко й и Маргарет прикриха истината в името на неговата политическа кариера. Пък и майка й, след като Грейс с хълцане й разказа цялата история, се погрижи тя да мълчи. Въпреки всичко споменът не я оставяше на мира. Може би затова в края на краищата беше събрала кураж да напише всичко черно на бяло, да измъкне на бял свят старата семейна тайна.

— Татко просто защити Маргарет. Иска ми се да разбера кого мисли, че защищава Нола?

— Може би себе си. Виж какво вече стана — историята накара пресата да полудее. Непрекъснатите телефонни обаждания — може би тъкмо това се стреми да избегне.

Като по поръчка телефонът звънна. Грейс чу как се включи секретарят зад полицата с книги, която отделяше кабинета й. „Нанси Уиман от Асошиейтед прес…“ — чу се механичен звук в отговор на собственото й съобщение. Макар че обеща да звънне пак, Нанси остави и служебния, и домашния си телефон.

Грейс погледна Джек, а той й се усмихна мрачно.

— Май отвори кутията на Пандора — беше коментарът му.

— Просто искам да поправя грешката! Естествено, знаех, че ще има въпроси, но веднъж като прочетат книгата, хората…

— Била си на девет години и половина — напомни й той. — Сигурна ли си какво си видяла? Понякога паметта преувеличава. Дори да е станало както казваш, защо баща ти е казал на полицията, че е пристигнал на мястото след смъртта на Нед? И защо начело на разследването е бил назначен неговият добър приятел Малани? Грейс, това са въпросите, които ще задават хората. Те ще искат да узнаят какво точно е криел баща ти.

— Той нищо не е криел — възпротиви се Грейс. — Той просто се е предпазвал. На карта е било поставено положението му, цялата му кариера. Почти беше осигурил мнозинство за законопроекта за гражданските права. Нещо подобно щеше…

Грейс се измъкна от прегръдката на Джек и отиде до бюрото си, промъкна се зад библиотеката, пълна с книги и списания. Откри каквото търсеше върху купчина страници с някакво интервю и му го донесе.

Беше снимка от вестник, на която баща й стоеше зад Линдън Джонсън, седнал пред масата с химикалка в ръка. Текстът гласеше: „Джонсън подписва закона за гражданските права“.

— Това е дело на татко, той го прокара — гласът на Грейс ставаше все по-висок. — Той рискува кариерата си, одобрението на своите избиратели заради убежденията си.

Тя си спомни разказите на татко си за времето преди семейството му да се премести в Ню Йорк, когато растял в Тенеси, където се отнасяли към чернокожите като към добитък, понякога и по-зле. И за времето след това, когато бил изпратен в Окинава по време на войната и командвал снабдителна рота само от чернокожи, как системата, предназначена да прави герои от белите войници, смазвала и унижавала хора от другите раси. Татко й се заклел, че до края на живота си ще се стреми да поправи тази несправедливост.

— Знаеш ли какво ми каза татко веднъж? Каза, че според него имал късмет, дето си увредил дробовете като пожарникар. Иначе можело никога да не се кандидатира за депутат.

Джек я прегърна отново.

— Грейс, не е нужно да ме убеждаваш, че баща ти е бил голям мъж. Но хората обичат скандалите повече от своите герои. Кой знае какво наистина е станало? Можем да сме сигурни само, че е провалило всички шансове Теди Кенеди да стане президент.

— Затова ми трябва подкрепата на Нола.

— Но тя не иска да говори.

— Ще проговори — каза Грейс с повече убеденост, отколкото притежаваше всъщност. Без да иска, се сещаше за враждебно настроеното малко момиченце, което през онзи ден беше опитало да й попречи да влезе в къщата на Маргарет.

— Надявам се да си права — Джек изглеждаше замислен. Без съмнение би затвърдило позициите ни от юридическа гледна точка.

— Джек, нали не се притесняваш, че някой може да заведе дело за клевета! Кой би… — тя млъкна, защото веднага осъзна какво има предвид той. — Ох, Джек, нали не смяташ, че майка би направила подобно нещо. Какво би могла да спечели тя от това?

После Грейс се сети за последния кръстоносен поход на майка си, за който бе събирала средства от памтивека: библиотека — мемориал на Юджин Траскот.

Майка й би повдигнала планини, ако се наложи… пък и самата тя би се превърнала в планина.

Като тогава, след смъртта на татко й, когато тя се премести с тях в Блесинг, за да може да се грижи за болната на легло невъзможна баба Клейборн, а после отгледа сама двете си дъщери в голямата стара къща.

Щом замирише на скандал, свързан с татко й, тя ще започне битка. Навремето само някой да изразеше несъгласие с него, и майка й скачаше да го защити.

Не беше ли направила тя същото по отношение на Уин? Не пожела да чуе истината за безценния си зет. Нещо повече, по своя очарователен начин тя се опита да принуди Грейс да остане с него. Подбутва я с остена, докато накрая Грейс избухна. Оттогава не говореше с майка си, освен когато си разменяха насилени любезности по телефона.

— Поговори с нея — подтикна я нежно Джек сякаш в отговор на собствените й мисли. — Обясни й защо правиш всичко това и я привлечи на своя страна, ако можеш.

— Ще опитам — обеща Грейс и подпря длани на гърдите му с надежда неговото спокойствие и увереност някак да прелеят у нея. — Само че след толкова години тя вероятно вече е убедила себе си в правдивостта на собствената си версия — тази, която измислиха с татко.

— Сто на сто не е забравила, че си нейна дъщеря.

— Може би, но точно сега не съм любимата й дъщеря.

— Никой не би могъл да те обвини, че си кръшкач — каза Джек със закачлива усмивка. — Щом пожелаеш нещо, тръгваш да го постигаш с гаубица.

„А теб? Това ли трябва да направя, за да те хвана, Джек?“

Но тя премълча въпроса си, той си остана заседнал на гърлото й, докато късаше листата на марулята и ги хвърляше в купата, подарък от Сиси за сватбата й с Уин.

Сиси — женена от десет години, майка на две момчета — навремето безспирно обясняваше, че най-важната реализация за жената били семейството и майчинството. Тогава Грейс беше насред развода си, единайсетгодишният й син почти не й говореше, спестяванията й възлизаха едва на четиристотин долара и осемнайсет цента, с които трябваше да се оправи, докато пристигне чекът с издръжката от Уин, притежаваше една разнебитена хонда на сто и трийсет хиляди километра и четири сребърни спиртника — сватбени подаръци, които не беше сменила и те почерняваха бавно в шкафа й.

Тогава от всичко най-малко искаше да се омъжи отново и си беше дала клетва така да бъде винаги.

„А какво стана?“ — чудеше се сега Грейс.

— Много е вкусно — каза Хана, докато поднасяше изискано вилицата към устата си. — Честно, Грейс, най-хубавата лазаня, която съм яла.

Лицето на Грейс светна, заля я благодарност, макар да разбираше, че тя никак не съответства на обичайната учтива похвала… която определено не отразяваше готварските й умения. После видя лекото презрение, спотаило се в крайчетата на устата й, и сърцето й се сви. Дали Хана не е отгатнала някак… или пък Крис е изплюл камъчето?

Тя погледна Крис, който седеше с наведена глава и се тъпчеше с храна, като че е дошъл последният му ден. Ами Крис сигурно дори не е забелязал, че храната в чинията му не е сготвеното от нея пиле.

Грейс се опитваше да харесва Хана. Трудно беше да си представи в ролята на врага това дългуресто момиче с гъста черна коса, вързана на конска опашка, облечено в размъкнат пуловер и още по-размъкнати дънки. Шестнайсетгодишната Хана все още се прегърбваше леко, непохватна като всяка девойка, която не е свикнала с ръста си. Но също като гърдите, които Грейс едва различаваше под твърде широкия пуловер, у нея се криеше повече, отколкото се вижда на повърхността.

„Всичко преувеличавам — помисли Грейс. — Тя просто има нужда от време, докато свикне с мен.“ В прилив на сладникава сантименталност си представи какво би било да има дъщеря, та макар и не собствена, какво би било да прави прически с прекрасната коса на Хана, да я съветва за мъжете, дрехите и училищната работа.

Погледна през масата Джек, обърнал към нея грейналото си лице. Остави се само за миг неговият оптимизъм да я зарази. Може би наистина в крайна сметка всичко ще се оправи.

— … Ето защо казах на Конрад: Ако ще постъпваш като републиканец, трябва поне да се обличаш като демократ — казваше Хана. — Татко, трябва да го видиш как се облича, направо нецензурно. Тъй де, кой носи шарени чорапи на ромбчета в гимназията? Да беше поне президент на дискусионния клуб или нещо подобно.

— Както вече установихме, причината не са дрехите му… — Джек срещна очите на Грейс. — … Тогава какво ти харесва толкова у това момче?

— Татко! — Хана се изчерви силно и вдигна изразителен поглед към небето.

— Вие, мъжете, се изразявате толкова буквално — упрекна го Грейс, която в този момент се чувстваше солидарна с Хана, нищо че тя цяла вечер монополизираше разговора. — Мислите, че щом някоя жена обръща внимание на вида и облеклото ви, значи е влюбена до уши.

Джек й се усмихна:

— Ами? Какво тогава е нужно, за да се влюбите в нас?

— Да умеете да готвите — отвърна тя със смях.

Джек също се засмя и вдигна чашата си:

— Понеже стана дума за това, искам да предложа тост… за домакинята. И за прекрасното ядене.

Грейс се сви вътрешно, по-добре да си беше държала устата затворена. Наблюдаваше Хана, която се присъедини към тоста, но този път по изключение като че не й се присмиваше. Хана отпи от виното си, а после за изненада на Грейс взе бутилката и сипа малко в празната водна чаша на Крис. Крис я погледна стреснато. Очевидно не беше очаквал да го причислят към възрастните, но му достави удоволствие, че поне Хана го мисли за такъв. Грейс, трогната от неочакваното внимание в жеста й, си помисли, че може пък да има надежда да започне и към нея да се отнася с повече топлота.

— Още вино, Бен? — Джек се обърна към сина си, настанен от лявата му страна, между Крис и Грейс.

— Не, благодаря, татко. С кола съм, нали знаеш?

Грейс погледна седналия до нея висок, необикновено привлекателен млад мъж. Наистина приличаше донякъде на баща си, но всъщност беше трудно да повярваш, че човек толкова жизнен и младеещ като Джек може да е достатъчно възрастен, за да бъде баща на тридесетгодишен мъж — само седем години по-млад от самата нея. Вярно, че Джек се беше оженил млад, още студент, синът му вече е ходил на детска градина, когато е ставал редактор в „Кадоган“. Но като гледаш Бен, който беше тръгнал по стъпките на баща си и също беше редактор в „Кадоган“, цялата аритметика изглеждаше странна.

Бен беше висок като Джек и имаше неговата къдрава тъмнокестенява коса, която носеше дълга, до яката на синьото сако. Но чертите му бяха по-изящни — високо чело, тънък нос, изваяни устни като на аристократ от Деветнайсети век. Грейс си представи как се подкосяват коленете на неомъжените помощник-редакторки в „Кадоган“ при един само топъл поглед на морскозелените очи. Да се чудиш защо Бен си няма приятелка.

— На Бен му е избила чивията — отбеляза Хана, без да се обръща конкретно към някого. — Паркира тъпия си биймър на улицата, без да го е еня дали ще му го задигнат.

Смехът на Бен беше дълбок и топъл.

— Ако я откраднат — аргументира се той, — застраховката ми ще я покрие. А ако някой друсан пазач в паркинга я закачи, трябва да се изръся пет стотака облагаеми.

— Затова ли те пращах в колеж? — засмя се Джек.

— Помня първата си кола, когато бях на седемнайсет години — усмихна се Грейс. — Беше…

— Като стана дума за колеж — прекъсна я Хана. — Говорих с моя възпитател и той смята, че определено трябва да имам предвид и Бъркли. Ти какво мислиш, татко?

Грейс хвърли поглед на Джек: дали той изобщо съзнава, че Хана за пореден път я изтиква встрани? Сети се как Хана винаги се мяташе на предната седалка на волвото до Джек, когато отиваха някъде, и принуждаваше добрата стара Грейс да седи отзад, усмихната храбро, като автостопаджия, който трябва да е щастлив, че изобщо са го качили. Джек хич и не забелязваше.

— Бъркли е добро училище — чу го да казва. — Колумбия и Джорджтаун също не са лоши, а пък са много по-близо. Ако продължаваш да пишеш съчинения като онова за д-р Фрийстоун, ще можеш да си избираш.

Грейс видя Хана да хвърля към нея виновен поглед, като че очакваше да й припомни кой точно е уредил разговора с Ласло Фрийстоун, когото самата Грейс беше интервюирала преди три години за „Ню Йоркър“.

— Ей, Крис, надявам се, че във вашето училище още не са почнали да ви пълнят главата с всички тия колежански глупости — намеси се Джек, преди Хана да успее да й благодари, ако това се готвеше да направи.

— Аз съм само в осми клас.

Крис вдигна глава и отправи към Джек поглед, който можеше да спре носорог в атака. Грейс беше сигурна, че синът й разбира намерението на Джек просто да го включи в разговора, и изпита срам заради неговата грубост.

— Татко, помниш ли онази ски — екскурзия във Вейл, когато аз бях в осми клас? — зачурулика наново Хана. — Защо да не отидем всички тази коледна ваканция. Искам да кажа, ние тримата. Като някога… без мама.

Тя се огледа радостно наоколо, сякаш очакваше всеобщ ентусиазъм в отговор на предложението си.

Мъчейки се да задържи усмивката на лицето си, Грейс се наведе, внезапно погълната от опитите да прободе един особено хлъзгав домат в чинията. С периферното зрение улови как Джек я погледна закрилящо и си помисли: „Недей. Нищо недей казва. Просто се направи, че нищо не е станало.“

— Аз пък мислех да отидем някъде през ваканцията всички заедно — отвърна спокойно Джек. — Разбира се, ако ти нямаш други планове, Бен. Горе на хижата трябва да има много сняг, ще е хубаво за ски. Ти как мислиш, Грейс? Крис?

Грейс мислеше, че чувства хлад, като че температурата в стаята е паднала с двайсет градуса. Мълчание попари масата като слана.

Когато вече не се издържаше, Грейс каза бодро:

— Всъщност аз почти не мога да карам ски. Опитвах да се науча преди години, когато Крис беше мъничък, но се оказа, че съм напълно безнадежден случай.

— Може вината да е била на учителя — предположи Бен мило.

Грейс трябваше да наведе очи, за да не види той благодарността, несъмнено изписана по лицето й.

— Боже, татко — каза Хана, като въздъхна снизходително, — понякога толкова бавно загряваш. Не разбираш ли?

— Какво да разбирам?

— Коледа. Говорим за Коледа. Нали знаеш, коледни звънчета и подаръци — Хана се обърна към Грейс и обясни внимателно, с извинителен тон. — Ние не празнуваме Коледа, но татко понякога забравя, че не всички са евреи.

„Тази игра може да се играе от двама“ — помисли Грейс и заяви:

— В моето семейство Коледа не се изчерпваше със звънчетата и подаръците. Майка ми оглавяваше църковната акция за събиране на храна и дрехи за бедните.

Сега беше ред на Хана да се почувства неловко. Тя очевидно съзнаваше, че й водят с едно на нула, и сведе очи.

— Татко иска да изкарам Коледа с него в Мейкън — изтърси Крис. Той се обръщаше към образа на Грейс в тъмния прозорец зад гърба й, лицето му беше безизразно. — Така че ми е все едно, нали разбирате. Правете каквото искате.

И ти ли, Бруте? Тъкмо в момента, когато имаше нужда от неговата подкрепа, Крис реши да й стовари тази новина на главата. А най-лошото е, че няма как да си покаже чувствата. За нищо на света. Не пред Хана.

— Някой да иска кафе? — попита с насилена веселост, с чувството, че е актриса в рекламен клин. Стана и започна да раздига чиниите. — Дано сте си оставили място, понеже тука имам един съвсем старомоден шоколадов десерт и трябва да го изядете целия.

— Ще ти помогна — Джек се изправи и засъбира ловко чиниите, сребърните прибори и чашите.

След няколко минути кафето и десерта вече бяха сервирани и Грейс се отпусна малко. Хана очевидно хареса тортата, която Грейс беше купила в кафе „Бонди“. Крис унищожаваше второ парче и даже се сети да попита дали някой иска още, преди да отреже за себе си. Бен разказваше на баща си за голямата повторна поръчка, получена за една от неговите книги — спомените на Уил Хариган за задкулисните събития по време на дългогодишната му работа като телевизионен говорител.

Грейс тъкмо реши, че вече са вън от опасност, когато Хана изведнъж обяви:

— Татко, не се чувствам много добре.

— Какво има, миличко? — Джек се протегна, сложи ръка върху нейната, а челото му се сбърчи загрижено. — Вярно, имаш болнав вид.

Грейс забеляза същото. Лицето на Хана, обикновено с цвят и прозрачност на порцелан, беше станало зеленикавосиво, по челото и горната й устна бяха избили капчици пот. „Това трябва да е още един от номерата на Хана“ помисли Грейс, но после се засрами от себе си.

Стана и отиде до мястото на Хана, която трепереше със скръстени здраво пред гърдите ръце.

— Мила… да ти донеса ли нещо? Аспирин, вода?

Хана заклати глава толкова силно, че конската й опашка литна нагоре и плесна ръката на Грейс:

— Стомахът… ми… О, Боже… ох, мисля, че ми се повръща.

Джек помогна на дъщеря си да стане и я отведе по коридора до банята. Върна се след миг, на лицето му бяха изписани едновременно загриженост и смущение. Грейс разбираше как се чувства той, подобно на всеки родител понякога: отговорен донякъде за постъпките на децата си, макар никой да не би могъл да ги предотврати.

— Трябва да е нещо от храната — каза Джек. — Алергична е практически към всичко. Ще се оправи, ще я закарам вкъщи.

— Виж, татко, няма защо да зарязваш Грейс — каза Бен. — Мога да хвърля Хана на връщане.

— Ако си сигурен…

— Татко, казах, че ще се погрижа.

За момент на Грейс й се стори, че зад красивото лице на фотомодел вижда у Бен някаква напрегната язвителност.

Хана се появи след няколко минути, бледа и останала без сили, но спокойна.

— Ще ви изпратя до колата — каза Джек и прегърна дъщеря си, заровила лице в кремавите гънки на пуловера му.

— Знам аз, искаш да се увериш, че още имам кола — засмя се Бен. — Грейс, извинявай, че не можахме да ти помогнем със съдовете. Вечерята беше чудесна, апартаментът ти също много ми хареса. — Той бутна рамото на Крис. — Ей, приятел, дръж се. Не се хаби напразно.

— Ъ… ммм — измърмори Крис и леко промени позата си, за да се дистанцира от групата пред вратата.

— По-добре ли си вече? — попита Грейс, докато помагаше на Хана да си облече мантото. — Не мога да не се чувствам отговорна. Може би тортата беше грешка. Прекалено беше тежка след всичко останало. Толкова много ядки.

— Ядки ли каза? — Хана се извърна рязко и втренчи поглед в нея, преди още да си е дооблякла палтото.

— Ами да, нали това в тортите…

— Господи, не е възможно. Аз съм алергична към ядки. Мислех, че знаеш.

Докато гледаше как Хана, някак малка и беззащитна на вид, се отдалечава през вратата, затисната между двете високи фигури на баща си и брат си, Грейс усети да я пронизва ужасно чувство за вина при мисълта, че несъмнено Хана или Джек трябва да са й казали, а тя е забравила.

Изведнъж се почувства уморена, така изтощена, че не можеше повече да се държи на краката си. Гореща вана, после в леглото. Като се върне Джек, след като изпрати децата, ще го помоли и него да си иде вкъщи. Ще остави съдовете за сутринта. Ще зареже всичко.

Крис усети настроението й, изниза се покрай нея безшумно като погребален агент и грабна якето си от викторианската закачалка до вратата.

— Отивам у Скъли — смотолеви той.

— Преди малко беше там.

Хич не я интересуваше, че най-добрият му приятел живее на долния етаж — ставаше дума за принципното положение на нещата. Освен това Пит Скъли беше само на единайсет години. Защо Крис няма приятели на своята възраст?

— Нали ти каза, че трябва да се върна за вечеря — напомни й той с търпение на мъченик.

Грейс само го погледна, докато излизаше, прекалено изстискана, за да спре или дори да се скара на своя син, който имаше остра нужда да му се поставят някакви ограничения.

Но едва след като отиде в банята да вземе аспирин за внезапното силно главоболие, разбра колко може да се влоши положението тъкмо когато си мислиш, че по-зле от това не може да стане.

На пода, като ужасна метафора на цялата бедствена вечер, имаше малка локва повръщано.

Когато влезе Джек, Грейс стоеше на колене и чистеше, надянала дебели гумени ръкавици, като се опитваше да не ревне и да не повърне. Един миг той просто я погледа, но после я накара да се изправи.

— Не трябва да правиш това — каза той нежно. — Аз ще се погрижа.

— Защо да не трябва? — сопна се Грейс. — Защото е твоя дъщеря? Защото никога няма да можем да споделим отговорността за твоите и моите деца?

Сълзи пареха очите й.

— Не, Грейс, въобще не е там работата — каза той. Устните му — странно уязвими върху това толкова силно, набраздено от живота лице — се извиха в иронична полуусмивка. — Просто си мислех, че и без това Хана ти стига за тази вечер.

— Не беше толкова зле — възрази Грейс, но после спря и си призна. — Е, не беше безкраен празник.

— Не, но ти се справи професионално.

Той сложи големите си ръце на раменете й, усмивката му изчезна и отстъпи място на извинението, може би дори и на известно съжаление.

— Джек, така ли ще бъдат нещата за нас отсега нататък? — Грейс усети, че започва да трепери.

— Обичам те — каза той със сериозен глас. — И не искам да те разочаровам.

Сега изглеждаше смутен, а очите му се плъзнаха встрани от нейните.

— Но не си готов за нещо повече от това — изтърси тя. — Да преспиваме понякога един при друг? От време на време да се събираме семейно, когато сме в особено мазохистично настроение?

Джек мълчеше, а в очите му имаше тревога. Когато заговори, гласът му беше премерен, замислен.

— Бих искал да ти кажа това, което искаш да чуеш. Но си права, че е по-сложно, отколкото ако бяхме само аз и ти. Нека не избързваме.

Джек жадуваше да й предложи повече… много повече. Щеше ли, би ли могъл да го стори, ако не беше тя толкова по-млада от него? Ако децата им Крис и Хана не се противопоставяха така яростно на съюза им?

Преди минути, докато чакаше долу с Хана Бен да докара колата си, Джек зърна може би за пръв път — или може би за пръв път не си затвори очите за истината — тъмните дълбини в нещастието на дъщеря си. Да, понякога беше невъзможна. Да, държеше се лошо с Грейс. Но под грубостта й се криеше едно малко момиченце, което се чувства самотно и изоставено и не може да не нападне човека, когото вижда като причина за всичко.

Затвори за миг очи и видя сцената долу с Хана, като че я превърташе на видеозапис.

„Не е нужно, татко. Наистина. Аз съм добре.“ Тя премести леко, но многозначително тежестта си и се дръпна от него и от непохватните му опити да я утеши.

Не би заплакала, той разбираше това — беше упорита като него самия. Но ако нещастието има лице, в този момент това беше лицето на Хана. Мъчно му стана за едно време, когато можеше да я вдигне и да я притисне до гърдите си, да я скрие от всяка опасност. А сега тя беше като висока тръстика, превита от вятъра, която всеки момент може да се пречупи.

„Дано се почувстваш по-добре“ — извика след нея, когато тя слезе от тротоара и тръгна към колата на Бен.

Хана просто го погледна… дълъг поглед през рамо, който го улучи право в сърцето. Този поглед му говореше, че точно сега тя не би могла да се чувства по-добре. Разбираше, че във всичко това неизбежно е замесена и Грейс. Защото животът не е като яйце, та лесно да отделиш белтъка от жълтъка. Сега ще трябва по-скоро да се придвижва внимателно, отколкото да предприема нови драстични крачки…

— Ох, Джек, не знам дали ставам за всичко това — въздъхна Грейс. — Чакането, въпросите. Твърде стара съм да гоня някакъв мираж.

— Аз също — Джек повдигна с пръст брадичката й и я погледна твърдо в очите. Изведнъж започна да изглежда на годините си — по-стар и по-уморен, отколкото го беше виждала винаги.

Грейс като че зърна себе си през очите на Джек: мъничка жена в сини дънки с мокри колене, с големи жълти гумени ръкавици, застанала пред тоалетната чиния, а по лицето й се стичат сълзи.

Жена, лудо влюбена в този голям, прекрасен мъж, който не дава обещания, а само е разперил широко ръце, готов да я обгърне. Жена, която се чуди накъде ги води този опасен, некартографиран път и дали няма един ден да чисти друга къща, от по-различно естество.

Втора глава

Хана се чувстваше зле.

Този път не й се повръщаше. Не, беше по-различно… в известен смисъл беше по-лошо. Докато Бен паркираше биймъра си пред блока й на Грамерси парк, Хана изпитваше пълно отвращение към себе си. Защо се държа като идиотка у Грейс? Неприятна и зла — като надменната Корин Кавано, която непрекъснато се заяждаше с клетата дебела Франси Бойл.

Само дето, припомни си тя, Грейс не беше нито дебела, нито жалка. Може би ако Грейс приличаше на домакиня, ако имаше лоша кожа или поне лош дъх, нямаше да е толкова ужасно. В такъв случай би могла поне да я съжалява или може би дори да изпита известно превъзходство. Бедата беше там, че Грейс е така безкрайно… съвършена. Даже не готви зле. В сравнение с нея Хана се чувстваше съвсем непохватна — кобилеста, тромава, мазна. Само като погледнеше идеалната кожа на Грейс, и усещаше черни точки да изскачат по носа и брадичката й.

— Може и да не се качваш с мен догоре — каза Хана на брат си, който я беше изпратил до асансьора и го чакаше да пристигне. — Не съм на шест, а на шестнайсет.

Веднага съжали, задето му се тросна. Бен обаче само сви безразлично рамене както обикновено.

— Не е кой знае какво. Ще ти правя компания, докато майка се върне.

Нямаше нищо необичайно майка й да не си е вкъщи. Този път обаче Хана запази мнението си за себе си.

На четвъртия етаж, докато с Бен вървяха по подобния на пещера коридор, Хана се хвана, че стъпва леко, за да не пречи на съседите. Още от малка това място по неизвестна причина й напомняше коридор в някой огромен мавзолей със стъклените си лампи, арките на тавана, тъмната облицовка на стените. Едно от тези места, в които инстинктивно започваш да шепнеш. Спомни си как преди година-две един от съседите поиска да покрият с килим старите викториански плочки на пода. Последва шумно спречкване, ръководено от майка й като председателка на Комитета по запазване на културните ценности. И тъй като майка й като правило получаваше каквото искаше, сега Хана въпреки положените усилия успя да накара ротвайлера на г-жа Вандървут от 4С да залае ожесточено.

Бързо отключи входната врата, преди госпожата да успее да подаде глава и да им се озъби, както й беше обичай. Бен влезе след нея вътре, а там стъпките им веднага бяха заглушени от китайската пътека, толкова мека, сякаш се движеха по дунапрен.

— Доколкото чувам, майка се е върнала — прошепна Бен.

От гостната се процеждаше музика — тиха и незапомняща се, един от онези дискове „ню ейдж“, които майка й харесваше. Музика, която да слушаш, ако си в лошо настроение и имаш нужда от ободряване. Музика, която да слушаш, ако си в добро настроение и имаш нужда от потвърждение на този факт, музика, която да те приспи, или да те събуди, или, ако питат Хана, музика, на която да се изходиш по голяма нужда.

Тя приличаше на всичко останало в апартамента — стените с моарирана коприна, килимите „обюсон“, английските ловни гравюри, възглавничките с брюкселска дантела, шалът с ресни, преметнат на облегалката на античния диван артистично и премерено. В същото време обаче не съвсем реално — като театрални декори. Докато събличаше мантото си, Хана закачи с подгъва снопчето сушени треви, което се подаваше от античната поставка за чадъри до шкафа в коридора. Впери поглед в парченцата мъх и счупените стъбла, разпилени по килима, и усети как я прониза паника. Майка й щеше направо да я убие. Винаги внимаваше… само че, мътните го взели, не може ли да има чадъри в поставката вместо някаква тъпа икебана, около която трябва да ходиш на пръсти?

— Бен… ти ли си, скъпи? — чуха гласа на майка си, безгрижен и оптимистичен.

Хана се намръщи. Защо майка й все си мисли, че идва Бен? Той се беше изнесъл преди столетия — майка й просто обича да се преструва, че още живее тук. Би трябвало да е тъкмо обратното, помисли Хана. Ако Хана си имаше собствен апартамент, майка й изобщо не би забелязала нейното отсъствие. Хана Голд, Изумителната Невидима Дъщеря. Не й пукаше толкова, докато татко й си беше тук, защото той винаги така се радваше да я види, сякаш най-много на света би искал да бъде с нея.

Сега татко си имаше Грейс.

А тя си имаше… кого? Конрад?

По време на вечерята беше говорила за него, но все още не беше сигурна какви са чувствата на Конрад към нея. Е, вярно, той го раздаваше тежък по всички въпроси, свързани с харесването, можеше с часове да изрежда причините да спят заедно. Но това е само секс. Не непременно същото като да иска да бъде с нея.

— Кажи й, че просто съм те оставил с колата и не съм могъл да се кача — ниско прошепна Бен до ухото й. Хана забеляза, че той не си е съблякъл палтото.

— Ти й го кажи — отвърна му тя.

Бен получаваше цялото внимание, а дори не го искаше.

— Хана, не се заяждай…

Тя видя в тъмния коридор как се присвиха очите на Бен. Той хвърли тревожен поглед към осветената врата на гостната.

Помъчи се да потисне яда си. На Бен също не му беше лесно — което си е право, право си е. Майка й непрекъснато се опираше на него, не приемаше да се откаже от абонамента си в операта, цикъла камерна музика, балета и просто очакваше, не, настояваше, Бен да я придружава на всяко представление, концерт, спектакъл. Да не говорим за благотворителните мероприятия и вечерите. Бен беше споделил как понякога майка им дори не казвала, че той е неин син. Почти все едно иска хората да мислят, че й е любовник.

— Аз съм, мамо! — извика Хана и прибави с тих глас към брат си. — Отърва се.

— Благодаря — каза той почти беззвучно и се измъкна през вратата.

В гостната Хана завари майка си, облечена в тясна черна рокля от вълнен креп и с преметнато през рамо шалче „Хермес“, потънала в мекото кресло до камината. На коленете, опънали копринени чорапи, тя балансираше класьор с мостри от дамаска. Когато вдигна глава, светлината от лампата до нея заблестя в косата й с цвят на явор и мед. Хана знаеше, че майка й харчи около сто и петдесет долара месечно в „Ресин“, за да изглежда, сякаш се е родила с такава коса.

— Здравей, миличка — поздрави разсеяно майка й и продължи да размишлява над мострите си. — Как ти мина вечерта?

— Добре — излъга Хана. — А твоята?

— Хубаво. Бях ли ти казала с кого ще вечерям? Клиент, разведен банкер с куп пари и, което е още по-хубаво, без никаква представа какво иска. Ще обзавеждам целия му апартамент. Шейсетте години… Много облицовка, никаква светлина, та си мислех…

Тя прехвърли една страница и показа квадратче розова басма.

Хана изчака с невероятната надежда, че този път ще е по-различно. „Защо не ме попиташ какво мисля, само веднъж?“ Не само за мострите, но какво мисли за развода, за това, че татко си има приятелка и… а, да, и за училище, в кой колеж би искала да отиде, даже за Кон, най-вече за Кон.

Хана жадуваше най-много майка й просто да протегне към нея ръце и да я прегърне, както Грейс непрекъснато прегръща Крис — ако той й позволи, разбира се.

Но какво наистина знае тя за Грейс и Крис? Ако се изключи тази вечеря, бяха я мъкнали само на няколко от така наречените семейни излизания — бране на ябълки в Полинг, няколко отивания на кино и хапване набързо след това. А, и оная вечер, когато татко беше купил билети за бейзболен мач. Тогава даже Бен дойде с тях.

Видя как майка й поглежда рязко към нея, като че прочела мислите й. Хана знаеше какво значи този характерен блясък в нейните очи и й се прииска да изчезне.

— Как прекара? — Майка й продължаваше да говори с безгрижен тон, с подходящата доза хладен интерес, но Хана виждаше колко скован е вратът й.

Стаята напомняше сцена, по средата на която седеше майка й, ефектно осветена. Зад нея беше високата библиотека със стъклени витрини, пълна с подвързани в кожа томове на Дикенс, Такъри и Марк Твен, които в наше време вече никой не поглежда. На малката крехка масичка до нея имаше колекция стари табакери и не оставаше изобщо място за книга, дори да се случи да зачетеш някоя.

— Нали ти казах.

Хана коленичи пред шкафчето от тиково дърво, където беше уредбата, и затърси диска с Крис Айзък.

— Вечеряхме и после Бен ме докара вкъщи. Това е, общо взето.

Помисли си дали да разкаже на майка си как й е прилошало. Майка й ще й съчувства… около пет секунди. После ще започне да пита как така й е прилошало, защо, за Бога, татко й не е казал предварително на Грейс, че е алергична към ядки.

„Защо не ме питаш какво мисля за татко и Грейс, вместо да измъкваш от мене информация?“ — искаше й се да запита.

— Това не е отговор, това е хайку — каза майка й с нервен смях. — Все пак къде е Бен?

Погледна над рамото на Хана, като че още очакваше да се появи.

Хана почувства как изстива отвътре.

— Не можа да намери място за паркиране. Каза да ти предам много поздрави.

— Ох, а пък аз исках да го подсетя за филхармонията утре. Мислех си, че след това може да вечеряме със семейство Минкинс в Руската чайна.

Хана намери търсения диск.

— Имаш ли нещо против да сменя музиката?

По дяволите да вървят тъпите срещи, които майка й е уредила за себе си и Бен. Освен това почна да й писва от тия сладникави парчета „ню ейдж“.

— Всъщност не ми разказа нищо за тази вечер — установи майка й, като че не беше чула въпроса на Хана.

— Добре беше. — Хана усети как студенината се разпростря по цялото й тяло.

Чу въздишката на майка си.

— Ама наистина, Хана, държиш се, като че на мен ми пука какво правят баща ти и неговата… и онова момиче, с което се среща. Попитах единствено от учтивост.

„Да бе — помисли Хана, — а аз съм Пола Абдул.“

— Ами ядохме лазаня — поясни Хана с гръб към майка си и с неутрален глас. — И шоколадова торта за десерт.

Не, няма да разказва за прилошаването. Колкото и да не харесва Грейс, сега изведнъж изпита желание да я защити.

Освен това не е нужно майка й да знае всичко.

— Домашна храна — коментира майка й с някак прекалена сърдечност. — Колко уютно! Предполагам, след това се събрахте пред телевизора да гледате някой стар епизод на „Уолтънови“.

— Хайде, мамо. Голяма работа.

— Правих на времето един таван в онази сграда. Ужасно място — асансьорът беше непрекъснато развален и не се взимаха никакви мерки за сигурност.

— Сега асансьорът работи нормално.

— Ти сигурно знаеш по-добре, нали прекарваш там толкова време.

— Само веднъж бях ходила у Грейс, и то за няколко минути. Обикновено излизаме на кино, или нещо такова. Или стоим при татко.

— Разбирам. Искаш да кажеш, тя спи там. Няма нужда да защищаваш баща си, Хана. Не че е моя работа… но предполагах, че има достатъчно мозък в главата си поне да се сети какво е подходящо за шестнайсетгодишната му дъщеря.

— Не го правят пред мен, ако това искаш да кажеш! — Хана се извъртя рязко и бутна, без да иска, купчинката дискове върху лакираната масичка до нея. Те се изсипаха по пода със звук, наподобяващ чупене на стъкло.

Майка й стисна очи, а пръстите й се свиха около пластмасовите ръбчета на класьора.

— Няма защо да викаш. Само изразих загриженост за твоето добро. И много те моля, опитай се да бъдеш по-внимателна.

Стомахът на Хана се сви на малка топка. Сега вече наистина искаше да крещи, да счупи нещо. Какво ще направи майка й, ако счупи някой от скъпоценните й порцеланови свещници, или онзи префърцунен френски часовник на камината? Ще я изпрати в трудововъзпитателно училище? Ще я заведе да й направят лоботомия?

— Мамо, не съм викала. — Хана сниши глас със съзнателно усилие и вдигна дисковете, като се притесни при вида на драскотината, останала върху една от дъските на паркета. Сложи ги на масичката, пое си дълбоко дъх и седна отново на пети. — Просто не обичам, когато ме поставяш в средата, нали разбираш, както когато ме караш да говоря лошо за татко.

— Мислиш, че нямам право да знам в какви ситуации изпадаш?

— Виж сега, защо просто не питаш татко?

Майка й захлопна класьора.

— Да не би да смяташ, че той ще ми каже нещо? Ако имаше някаква представа какво ми е минало през главата, нямаше да предлагаш… — Очите й заискриха, а долната й устна започна да трепери. — Знаеш ли какво е да си на петдесет години и да те захвърлят просто като… стар диван. След всичките години, през които пренебрегвах собствените си потребности, за да може баща ти да завърши колеж, и после, когато си седях вкъщи с Бен…

„Аз нямам значение — помисли Хана, — защото когато ме е родила, вече са можели да си позволят бавачка.“ Спомни си Сюзет, която имаше кожа с цвят на какао, беше я научила да пее детски песнички от Джамайка, превързваше ожулените й колене, даже ходеше да я гледа в училищните постановки. Тогава майка им тъкмо започваше свой бизнес и почти винаги беше заета с някаква среща или обикаляше разпродажбите на старинни предмети. На родителските срещи се появяваше татко й, пак той й помагаше за годишния коледен панаир в училище.

Сюзет обаче отдавна я нямаше, а сега вече го нямаше и татко й. Имаше само майка си и ако беше достатъчно малка, Хана би се примъкнала в скута, и би положила глава върху сърцето й. Точно тази реч за татко си беше чувала достатъчно често, за да може да произнася думите заедно с майка си. Въпреки това Хана разбираше болката й и би искала да може да й помогне с нещо.

Коленичи на пода пред майка си и хвана нейната хладна, тънка ръка:

— Мамо… наистина ми е мъчно за това, което се случи — развода и всичко останало. Но ти не си единствена. Аз също имам чувството, че татко ме е изоставил.

За момент лицето на майка й смекчи израза си, като че щеше да каже нещо мило. След това обаче тя си дръпна ръката и я притисна към едното си слепоочие, с плътно стиснати очи, като че изведнъж я беше заболяла глава.

— Ох, Хана, какви ги говориш. Баща ти в огъня ще влезе заради тебе. Не мисля, че можеш да сравниш твоето положение с моето.

„Може би ако беше малко по-мила с него, той нямаше да те напусне!“ — искаше й се на Хана да извика. Защо поне веднъж майка й не признае, че е възможно да има нещо общо с раздялата им?

Като сдържаше отчаянието си, Хана се примоли:

— Мамо, моля те, не можеш ли просто да забравиш? Имаш страхотна кариера, този апартамент, приятели, които те обичат. — „Дъщеря, която също иска да те обича.“

— Лесно ти е да го кажеш — тросна се майка й. — Целият ти живот е пред теб.

Хана мразеше да й приказват така — като че е дъвка, която само чака някой да я пъхне между зъбите си. Само защото има пред себе си цял живот, пълен с възможности да се чувства нещастна, значи ли това, че няма право да бъде нещастна сега?

Потисна острите думи, изскочили на върха на езика й, и каза тихо:

— Точно сега обаче имам чувството, че… че всички тия работи с татко объркват нашия живот.

— Какво искаш от мен? — попита майка й раздразнена.

Хана се помъчи да намери думи, които да съответстват на огромната кънтяща кухина вътре в нея.

— Искам само… — спря. Какво точно иска наистина? Майка й и тя изведнъж да станат прекрасни приятелки, като Кат и нейната майка, дето правеха практически всичко заедно и понякога дори носеха дрехите една на друга? Не, реши Хана. Искаше просто да се чувства необходима. Пое си дълбоко въздух: — Не знам дали не можем да излезем някой път двете заедно. На някой от онези концерти, или нещо такова.

— А, това ли било. Разбира се, миличка, когато кажеш.

Майка й изглеждаше облекчена, размаха весело ръка и продължи да разглежда внимателно мострите си. Хана разбираше, че с това въпросът приключва, защото обикновено майка й отговаряше така, когато нямаше намерение да го изпълни.

Сълзи изпълниха очите й. Да имаше само някой, с когото да бъде заедно — някой, който я обича и я иска просто заради самата нея.

Сети се за Конрад и си спомни как й обясняваше, че родителите му няма да са в града през почивните дни, и какъв връх е, че трябва да остане вкъщи и да гледа малкото си братче. В този момент не й пукаше докъде може да доведе това. Мислеше само как той ще я прегърне и ще я притисне здраво… а тя ще усети, че е истинска, че не е невидима.

— Излизам — Хана стана изведнъж и се върна при закачалката с палтата. Като по чудо стомахът вече не я болеше.

— Хана, къде отиваш? За Бога, та ти току-що пристигна!

Чу как токчетата на майка й затракаха по паркета, а после звукът се превърна в приглушено потрепване. Като грабна палтото си, Хана се втурна към входната врата и извика през рамо:

— Отивам у Кат.

Най-добрата й приятелка живееше само на една пресечка, на Ървинг плейс, така че не беше кой знае какво да отиде дотам в десет часа вечерта.

— Да не си превъртяла? — изпищя Кат, когато Хана й се обади от една телефонна будка и я предупреди да я прикрива. Сниши глас до гърлен шепот, който трябваше да означава: „Да не дава Господ родителите ми да ме чуят!“ — Виж кво, Хана, Кон те преследва от седмици да… е, ти знаеш защо. Какво ще си помисли, като му цъфнеш по това време, и то когато родителите му ги няма?

— Не ме интересува какво ще стане — каза Хана, като си издуха ожесточено носа в смачканата салфетка, която измъкна от джоба на палтото. — Имам нужда да го видя.

Дълбока въздишка.

— Добре. Само се надявам, че знаеш какво вършиш.

— Не знаем дали наистина ще… нали. Това не съм го решила още.

— Добре, ама ако го направиш, обещай, че няма да ми разказваш пикантните подробности. Много ще завиждам.

Кат, която беше сигурна, че ще свърши като монахиня, ако до двайсет и четири часа не си намери приятел, въздъхна отново.

Пет минути по-късно, след като телефонира на Конрад, Хана беше в метрото и пътуваше към неговия апартамент. „Татко ще получи инфаркт, ако разбере, че съм в метрото по това време“ — помисли тя. Но ако толкова се интересува, щеше да бъде при нея и да вижда къде ходи и какво прави, вместо само да научава два-три дни по-късно. Или пък изобщо да не научава, като в този случай.

Хана отново усети болки в стомаха. А после се сети какво разказваше Грейс за собствените си родители.

Докато татко й помагаше на Грейс да сложат масата за вечеря, ги чу да говорят за книгата й. За това, че майката и бащата на Грейс имали, както се изрази тя, „необичаен“ брак. Те двамата никога не се карали, твърдеше Грейс, дори не си разменяли остри думи. Наистина били луди един по друг… имало само едно нещо.

Повечето време не живеели заедно.

През всичките години, докато баща й бил сенатор във Вашингтон, майка й живеела с Грейс и сестра й в апартамента им в Ню Йорк. Според Грейс подобно уреждане на нещата действало прекрасно. Майка им се занимавала с благотворителната си дейност и постовете си в различни управителни съвети. Родителите й се виждали само в края на седмицата и през ваканциите, когато бащата на Грейс се връщал вкъщи или те взимали влака и отивали при него. Понякога изглеждало, като че той се връща завинаги, но все го избирали за още един мандат.

Грейс разказваше на баща й, че резултатът от всичко това правело нещастна единствено нея. Но може това да е било тайната за успеха на нейните родители, помисли Хана. Може би истината е, че хората не са направени да са заедно непрекъснато. Ако семействата не прекарват толкова време заедно, няма да се привържат така един към друг.

Хана си спомни, че бащата на Грейс починал, когато тя била почти на четиринайсет години, но си каза, че колкото и да е било трудно за майка им, за Грейс и за сестра й, той всъщност вече ги е бил напуснал. Защото дали бащата е погребан или просто си е излязъл през вратата, резултатът е един и същ — татко не е при теб, когато имаш нужда от него.

Трета глава

— Има само един малък проблем. — Дан Килиън се облегна назад във въртящия се стол, а ръцете му се сключиха над изпъкналото шкембенце. — Съвсем честно казано, проблемът може да се окаже и доста значителен. Само не се вълнувай, Дели, първо ме изслушай.

— Слушам те, Дан.

Корделия Клейборн Траскот не си позволи да се отпусне назад в мъжествената кожена прегръдка на креслото срещу резбованото орехово бюро на Дан Килиън, нито се поддаде на желанието да си поиграе с наниза перли, който висеше като примка на бесило върху гърдите й. „Няма да позволя да ме види притеснена“ — помисли тя. Вместо това изправи още повече гърба си и прикова в Дан приятен, внимателен поглед, който напълно противоречеше на дивото биене на сърцето й.

„Да не си посмял да ме изоставиш, Дан Килиън… не тъкмо ти.“ С Дан бяха ловили попови лъжички в потока под къщата й, когато бяха толкова малки, че можеха да ходят полуголи, без на някой да му мигне окото. Същият този човек към шестнайсетгодишната им възраст беше направо пленен от скришния плод на плоската й по-рано гръд и стигна дотам, че една лунна априлска вечер разкопча сутиена й в оранжерията. До ден-днешен, щом й замиришеше на торф, си припомняше примесеното с вина вълнение, което я обзе, когато бледата, трепереща ръка на Дан докосна гърдата й. Тогава го беше обичала, доколкото може да обича едно шестнайсетгодишно момиче, което, осъзна тя сега, прилича на истинската любов толкова, колкото джапането в потока на петгодишна възраст прилича на плуване.

Дали няма да се отметне от обещанието си само защото преди години беше отказала да легне с него? Дали причина за всичко това не е някакъв дълго таен яд?

Корделия усети, че се усмихва при тази мисъл. Боже мили, що за идея! Дан имаше тройна брадичка, пет израснали деца и повече от четирийсетгодишен брак с момичето, което през 1948 година стана мис Гимназия.

Не, извърнатото настрани намръщено лице трябва да се дължи на нещо по-скорошно. Предчувстваше какво се готви да й каже и с мъка се удържа да не запуши уши. Почти да е осъществила мечтата си и в последния момент да й скроят номер — ох, как би могла да го понесе?

В ума си виждаше съвсем ясно библиотеката на Джин — подобна на катедрала сграда, пълна със светлина, книги и с неговите речи, писма, статии, законите, които беше изготвял до късно през нощта. Образът беше толкова реален за нея, че почти можеше да си представи как той израства съвсем истински на хубавия тревист хълм в южния край на територията на университета „Лейтам“, на мястото на изгорялото преди години общежитие „Хенли“.

Корделия беше направила всичко възможно да събере шестте милиона, необходими за проекта. Като председателка на Комитета в памет на Юджин Траскот се беше обърнала към известни фондации, а и към такива, чието съществуване никой не подозираше, и десетки й бяха дали пари. Беше успяла дори да изпроси малка федерална субсидия. Беше ходила в банки и петролни компании, беше получила един хубав малък дар от пожарникарския профсъюз, където беше членувал по-рано Юджин. Все още не й достигаше повече от един милион, от който Дан Килиън й беше обещал осемстотин и петдесет хиляди, освен това вече беше уморена. Напоследък на срещи като тази й се случваше да забрави за момент какво иска да каже. Не знаеше колко още ще издържи така.

Корделия оправи габардинената си кремава пола, подреди плисетата със същото внимание, с което всяка пролет отбелязваше с конец лехите на малките стръкчета разсад за билковата й градина. В продължение на един сладостен миг остави ума си да се понесе напред към топлия есенен следобед, който я очакваше след това изпитание. Представи си как коленичи в плодородната пръст на градината си, докарана с градинарски панталон и раздърпана сламена шапка, как заедно с Гейб прибират билките от миналото лято.

Гейб…

Макар да седеше в тъмния мъжки кабинет на Дан, изпълнен със слаба, но постоянна миризма на пури, Корделия усети силно слънце да изгаря лицето й, да сгорещява цялото й тяло. Наложи си да не мисли за Гейб. Трябва да се съсредоточи върху това, което ставаше тук и сега, върху Дан Килиън и ужасната малка бомба, която той щеше да взриви всеки момент…

Наблюдаваше как месестата му ръка рови в книжата на бюрото и накрая измъква изрезка от вестник, която затрептя неспокойно на хладния вятър, дело на старата климатична инсталация.

— Направо от „Конституция“ — произнесе той, като че говореше за великия документ на основоположниците на нацията, а не за глупавия вестник. — Тука пише, Дели, че твоята Грейс — с която, както знаеш, ние всички толкова се гордеем, че все едно вече е право в центъра на Джаксън парк, от бронз, с плоча в краката — тука пише, че Грейс пише книга, би-о-графия — добави той нравоучително, като разчлени думата на три. — За татко си. За Юджин.

— Не ми казваш нищо ново, Дан — прекъсна го Корделия. Тя знаеше за книгата много преди Грейс да напише и една дума, даже се беше въодушевила от намерението й, докато не се случи това… това… Ох, колко беше несправедливо, колко беше жестоко!

— Повечето е в негова възхвала, доколкото мога да разбера — продължи Дан. — Но има една част, която си е направо обезпокоителна. Нещо за това — по дяволите, ще говоря направо, — за това, че Юджин е бил замесен в убийство. На чернокож.

Той държеше лицето си сведено, загърнато в увисналите брадички, които ограждаха брадичката му, бледите му очи гледаха скръбно над златните рамки на очилата.

— Извини ме, Дели, но тук пише точно това.

— Знам какво пише, Дан — тя веднага съжали, че е показала раздразнението си. Чу наум гласа на майка си: „Една дама винаги е учтива и с добри маниери дори когато я подложат на неподобаващ натиск.“ — Получавам „Конституция“, носят ми го право до вратата. Макар че, ако питаш мен, като се има предвид само половината от това, което пише вътре, по-добре да го хвърлят направо в кошчето за боклук.

— Обаче, положително…

— Обсъдих това с Грейс и й казах какво мисля по въпроса — рече Грейс с тон, прецизен като тракане на градински ножици около особено обрасъл храст.

Но вътре в нея сърцето се подхлъзна като нови обувки по заледен паваж, а заедно с него и преднамереният й самоконтрол. Овладя се. В никакъв случай няма да позволи Дан Килиън, който някога беше опипвал гърдите й в оранжерията, да я види как рухва. Вместо това проведе мислено за втори път телефонния разговор с Грейс от миналата седмица. Каква наглост от нейна страна, да измъква отново на бял свят забравената отдавна трагедия! И ето че сега вестниците изкарват Джин нещо като… като убиец. Или в най-добрия случай лъжец.

О, да, тя знаеше какво се е случило в действителност през оня ден. Джин й се беше изповядал веднага след това. И как иначе? Те споделяха всичко един с друг. Само тя знаеше колко се беше тормозил, месеци наред, измъчван от мъка и съмнения в себе си. Но и без да е била там, беше уверена, че той не е убил онзи нещастник… че е сторил само онова, което биха очаквали от него и тя, и всеки друг. Боже, та той беше рискувал собствения си живот, за да спаси Маргарет!

Но какво би станало, ако беше разказал истината? Ако се бяха появили съмнения в нравствената му чистота, враговете му в Капитолия щяха да се възползват и да провалят прокарвания от него Закон за гражданските права. Журналистите също щяха да се нахвърлят върху му като чакали. Ами обществеността? В деня на изборите и най-верните му поддръжници биха се поколебали, преди да дадат гласа си за Джин.

Къде щеше да бъде тази страна сега, запита се Корделия, ако Джин беше позволил това да се случи?

— Истината е — продължи тя, като се опитваше да овладее треперенето на гласа си, — че Джин е най-добрият човек, когото съм познавала. — Докато говореше, тя втренчи твърдо поглед в Дан. — Убедена съм, че Грейс ще се осъзнае и ще поправи грешката.

— Да не би да искаш да кажеш, че Грейс всъщност не е видяла това убийство с очите си, както пише тук?

— Искам да кажа, че Грейс винаги е имала склонност към преувеличенията. А в този случай… ами че тя беше само на около девет годинки по онова време. Мисля, че въображението й просто е било превъзбудено.

Това в никакъв случай не можеше да послужи като извинение за тази недискретност на дъщеря й, но не беше необходимо Дан Килиън да знае всичко, което става в семейството й.

Корделия сплете ръце в скута си, самата тя се чувстваше превъзбудена и вече леко уморена, а в помещението без съмнение беше доста по-хладно, отколкото й се струваше. Пулсът й забърза плиткия си, неспокоен ритъм.

Искаше й се да се развика срещу Дан, да го принуди да спре мъчителното си увъртане и да каже каквото там е намислил да казва. Но после, когато той най-сетне заговори, жадуваше да избяга от стаята и да тресне вратата след себе си.

— Ами, виж сега, Дели, ще ми се да повярвам, че и това чудо ще се забрави след три дни. Но не е толкова просто.

„Поне е достатъчно почтен да покаже смущение“ — помисли тя. Докато наблюдаваше как той надига туловището си от стола, Корделия осъзна ясно колко е дребничка — тя знаеше, че другите хора често и погрешно вземат това за крехкост.

— Обадих се на този репортер в Атланта и той казва, че информацията му идва от сигурен източник. Не само това, ами и радиото е поело щафетата. Утре това ще се обсъжда на закуска в цялата страна. Да му се не види, Дели, ти знаеш отношението ми към Джин. Той беше добър човек, велик човек… Но това…

— Дан Килиън, ако не знаех, че не е възможно, щях да си помисля, че ти вярваш на тези злонамерени клюки! — извика Корделия, която не можеше повече да сдържа надигналата се у нея ярост.

— Разбира се, ама разбира се, че не вярвам.

Той напипа в задния си джоб носната кърпа и избърса лъсналото си чело, после заобиколи бюрото и отиде до полиците, където бяха изложени половин дузина трофеи от глупавия му голф клуб. Наричаха се „Пресрещам и подсичам“. Колко уместно. Точно сега имаше чувството, че я пресреща и подсича мечтата й на парчета.

— Вината е във времето ни, Дели. Това проклето неспокойно време. Само в мелницата за мен работят повече от осемстотин мъже и жени повече от три четвърти от тях са негри и мулати, или нещо по средата. Имаме си Групи за утвърждаване, Национална асоциация за подпомагане на цветнокожите и каквото там ти хрумне. Непрекъснато мътят нещо. Знаеш, че съм справедлив човек… винаги съм бил. Но как, мислиш, ще реагират всички те, ако „Килиън текстайлз“ направи дарение от почти един милион долара, за мемориал на сенатор, за който се предполага, че е имал пръст, колкото и случайно да е станало, в убийството на чернокож?

Корделия едва не изкрещя истината и не попита Дан той какво би направил на мястото на Джин. Но вече знаеше отговора. Дан беше страхливец. Запита се, както много пъти досега, какво щеше да стане, ако тогава Джин не се беше втурнал да спасява Маргарет. Дали Маргарет и малката й дъщеричка щяха да пострадат или, още по-лошо, да бъдат убити? След смъртта на Нед Емори научи, че той е бил нестабилен психически и често е прибягвал до насилие. Непрекъснато е обвинявал жена си за неща, които тя не е правила, за връзки с други мъже. Не кой да е, а тъкмо милата, човечна, разумна Маргарет!

Корделия се насили да говори с онзи мек, сладък глас, с който прикриваше чувствата си винаги когато те заплашваха да се изплъзнат изпод контрола й:

— Тъкмо си припомнях онези ужасни събития с профсъюзите преди години, когато всичките ти работници стачкуваха, а ти докара стачкоизменници. Един от тях беше убит, нали? Простреляха го в главата, лека му пръст. Особено ясно си спомням как се обади паникьосан на Джин и му каза, че ако някой не те измъкне веднага, още десетина души ще бъдат убити и ще подпалят скъпоценната ти мелница.

— Дели, не е нужно да ми напомняш — изстена Дан. — Знам, че „Килиън текстайлз“ можеше да я няма днес, ако Джин не си беше пъхнал главата в торбата заради мен, ако не беше притиснал шефовете на профсъюза, ако не ги беше принудил да седнат на масата и да измислят нещо приемливо за всички ни. Дявол го взел, да не мислиш, че не съм му благодарен? Всичко бих направил за Джин, ако застане ей тук пред мен и ме помоли.

„И понеже не може да застане тук да те моли, забиваш нож в гърба му.“

Заля я вълна от съжаление — странно беше, че съжалява не за това, което й отнемаше сега Дан, а за младостта, отминала заедно с всичко, което някога сляпо и глупаво смятаха за възможно…

— Е, Дан, честно казано, просто нямам думи. Никога, за нищо на света, не бих повярвала, че е възможно да се отметнеш от обещанието си.

Корделия намести кремавата си шапка с бяла панделка на тъмносини точки и свали периферията надолу с надеждата да скрие поне отчасти болката и разочарованието, изписани на лицето й.

— Мъчно ми е също, че хората са готови да очернят човека, който приемаха почти като светец, само заради един дезинформиращ текст за една глупава книга.

— Дели, книгата я пише собствената ти дъщеря!

— Не ти ли е хрумвало, че може да я подтиква някаква детска сръдня срещу мен и баща й? Нали знаеш какви са децата днес, злобата им придобива мащабите на националния дълг. Всички тия интервюта по телевизията, в които хората мрънкат, че майките им били твърди строги или властни, а бащите твърди заети в работата си, за да си поиграят с тях на топка или дама. А публиката непрекъснато ги подстрекава. Никак не ми се иска да го призная, но Грейс винаги е правила от мухата слон.

— В това има нещо вярно — той въздъхна и върна трофея на мястото му. — Може би затова толкова мразя понякога тази работа, защото ми напомня какво е да си родител, заради решенията, които трябва да взимаш и които винаги нараняват някое от децата.

Дан се приближи и застана пред Корделия, загледан тъжно надолу към нея. Напомни й за играчката, с която си играеха дъщерите й като малки — комплект пластмасови очи и уста, които се пъхаха в суров картоф. Пряко волята й у нея се надигна жал. Защото точно в този момент беше зърнала, погребани под гънките плът като върху лице на удавник, което плава тъкмо под повърхността на водата, приятно овалните черти на момчето, което беше обичала някога.

После си представи лицето на Джин, не особено красиво, но интелигентно — достатъчно беше да го видиш веднъж, за да не го забравиш никога повече. Умел карикатурист можеше да го хване с три-четири бързо нахвърлени линии — леко гърбав нос, дълбоко поставени очи, буйна коса, която не можеше да скрие съвсем белега на челото.

Ох, колко й липсваше той дори днес! Помнеше онази страшна нощ, като че беше вчера — младият Томи Пети, един от първите помощници на Джин, застана на вратата й със зачервени очи и подскачаща адамова ябълка и й каза за въртолетната катастрофа на другия край на света. Първо изпадна в шок, но после я обзе страхотен гняв! Срещу самодоволните представители от Пентагона, които бяха разрешили на Джин да отиде в онази военна зона, но не го бяха защитили. А и срещу самия Джин, който се беше изложил на опасност заради нещо толкова мъгляво и безсмислено като „проучвателна мисия“. Тъкмо тази нейна ярост й помогна да преживее първия ден и следващия след него. Движеше се празна, без храна, вода и сън, подтиквана единствено от бръмчащата червена стена зад очите си.

Но сутринта на погребението трябваше да се надигне от леглото, за да събуди момичетата… тогава се свлече на пода, съкрушена от мъка. Дори сега усещаше как тежестта на същата мъка я притиска. Годините само я бяха смекчили, бяха я изгладили като камък на речно дъно, който тежеше на шията й, но в същото време я крепеше като котва.

— Какво е положението в края на краищата, Дан? — попита го тя все още с тих глас, но без да смекчава острите ръбчета.

— Ще трябва да отложа подписването на онзи чек — чу думите на Дан въпреки втурналата се към ушите й кръв. — Докато всичко това не утихне… или докато… е, ще видим. Знам колко много искаш това, Дели, но мисля, Джин първи би се съгласил с мен, че ако не искаш да си изгориш пръстите, не трябва да вадиш кестените от огъня.

„Как смееш? — искаше да изкрещи. — Как смееш да използваш Джин срещу мен? Това е за него, не е за мене. За него!“

Крайният срок за конкурса на архитектите изтичаше след по-малко от осем седмици. В шест внимателно подбрани фирми талантливи хора се трудеха неуморно, правеха макети, чертаеха на огромни листове хартия…

Корделия изпита желание да зашлеви жълтеникавото лице на Дан Килиън. Но веднага го потисна. В края на краищата той всъщност не беше виновен.

Грейс заслужаваше шамар.

Корделия трябваше да извика на помощ последните капчици воля, за да стане от креслото и да протегне ръка, за да я погълне огромната плътна десница на Дан.

— Мислила съм си, Дан, че ако тогава, преди години, на абитуриентския ни бал, беше проявил повече решителност, сега нямаше да водим този разговор. Можеше дори да се омъжа за тебе. Радвам се, за доброто и на двама ни, че това не се случи.

Шокира се от собствените си думи. Дан също беше шокиран, ако се съдеше по ярката руменина, която се плъзна нагоре от гънките на гушата му. Корделия се изправи в целия си ръст от сто петдесет и седем сантиметра и прибави:

— За петдесет и девет години научих едно нещо — всички ние в края на краищата правим онова, което ще се окаже най-добро за нас. Заради това Джин беше толкова необикновен човек, не мислиш ли? Той винаги поставяше собствените си нужди на последно място. Но не искам това да остане в негова памет — мемориал, който не бил построен, защото интересите на други хора са били поставени преди неговите.

— Дели, аз…

— Не се извинявай — спря го тя. — Колкото до мен, нищо не се е променило. Сигурна съм, че когато тази клюка замре, ти ще постъпиш правилно. И още нещо, Дан — тя протегна ръка с коралови нокти, без да може да достигне до приведеното му рамо, и позволи на една тъжна усмивка да смекчи лицето й, — дъждовете през лятото напълниха потока. Има много попови лъжички. Намини някой ден и доведи внуците.

Дан кимна смутено.

Докато той я изпращаше до вратата, сервилен като оберкелнер в някой от онези скъпи ресторанти, дето никнеха като гъби около Блесинг, Корделия се сети, че има среща за обяд със Сиси. Ох, как й се искаше вместо това да си иде право вкъщи, при градината си… и Гейб.

Сиси настояваше, освен това после да отидат на пазар в онзи ужасен нов търговски център близо до Малбери Ейкърс, там, където по нейно време беше имението на Фулъртън. Дъщеря й все още търсеше съвършената рокля, която да облече на празненството по случай десетата годишнина от сватбата си. Лошото е, че издирваше тази рокля още от септември и ето, вече е ноември, а тя още не я е открила.

С въздишка Корделия закрачи по мекия килим в коридора над Фърст Ситизен Банк — основана от дядо й и управлявана от баща й до деня на смъртта му, — след това слезе надолу по стълбите към стъклената врата, която извеждаше на главната улица. Сърцето й все още биеше прекалено бързо, а бумтенето в гърдите й сега се беше пренесло към слепоочията, но тя беше почти сигурна, че никой минувач няма да го забележи. Всеки друг би видял стройна жена на средна възраст с кремав костюм и подходяща шапка да върви енергично към брояча пред аптеката на Томисън, където беше паркирала сребристата си кола.

Докато караше по междущатското шосе и се приближаваше към значителния по размери търговски център „Малбери Ейкърс“, около който бяха накацали като конски мухи по-малки магазини и все повече изместваха пасищата и прасковените градини от детството й, Корделия се сети за очакващото я неприятно задължение — причината да покани Сиси на обяд.

Трябваше да намери начин деликатно да съобщи на Сиси това, което скоро щеше да гръмне из целия град, ако някой още не знаеше — Бийч й изневерява.

Колко е нагъл този човек! Без съмнение той смяташе, че Сиси му е твърде предана, та да заподозре нещо… и че дори да дочуе клюката, няма да й обърне внимание. Имаше обаче едно нещо, което Бийч, със своето надуто его, не беше пресметнал — че Сиси, дори да не уважава достатъчно сама себе си, за да направи нещо, има майка, която я обича и за двете.

Знаеше, че дъщеря й няма да посрещне добре новината. Може дори да я обвини в опит да се меси в живота й и да развали брака й, а трябва да се признае, че от самото начало Корделия беше срещу него.

Но трябва ли една майка, която обича дъщеря си, да мълчи, докато в същото време лицемерният й зет прави момичето на глупачка? Пък и не е като да кажеш, че е трябвало да души наоколо, за да разкрие гадния номер на Бийч. Емили Бауълз от пекарната на Уипъл каза, че ги е видяла да се държат за ръце посред бял ден. А миналата седмица самата Корделия случайно вдигна телефона и го чу да мърка по деривата в спалнята. Беше въпрос само на време Сиси да разбере какво става или някоя от нейните приятелки клюкарки да й пусне мухата. Не е ли по-добре да го научи от човек, който й мисли само доброто? Няма ли Сиси право да знае, за да може да сложи край на изневярата, или още по-добре, да се разведе с тази надута отрепка?

От друга страна, помисли Корделия, виж как намесата в брачните проблеми развали отношенията й с Грейс…

Когато паркира колата си зад ресторанта — нова тухлена сграда с бяла колонада, с изглед към грижливо гледаната градина на игрището за голф пред Малбери Ейкърс, Корделия вече се колебаеше дали да съобщи лошите новини на Сиси.

„Колко странно“ — помисли тя. Обикновено никога не се двоумеше. Всяко действие, според нея, беше по-добро от бездействието. Не беше ли нейно предложението преди години Джин да извика своя стар приятел Пат Малани от ФБР, за да се оправи колкото се може по-дискретно бъркотията около Емори?

„Скъпи Джин, тогава ти помогнах да избегнеш скандала… ще направя каквото е по силите ми, за да го избегнеш и сега.“

След като забеляза дъщеря си на една от масите до прозореца, мислите на Корделия рязко се върнаха към предстоящата задача. Ако тя не се погрижи за интересите на Сиси, кой ще го направи? Дори и преди смъртта на Джин — когато четиринайсетгодишната Грейс вече беше твърде зряла за годините си, а десетгодишната Сиси все още беше малко дете — тежестта от отглеждането на двете момичета лежеше повече на нейните плещи. През онези ранни години, когато Джин беше далеч от тях във Вашингтон или обикаляше страната да събира средства и да агитира гласоподавателите, тя прекарваше повечето време сама с децата. Не се беше чувствала самотна само благодарение на странния и удивителен начин, по който я беше омагьосал Джин, реши тя. Където и да беше, той й се обаждаше всеки ден, прибираше се вкъщи в края на почти всяка седмица, а джобовете му винаги бяха пълни с малки подаръчета за тях — хартиени кукли и дрънкалки за момичетата, някой хубав чифт обеци за нея или бурканче с любимата й туршия.

Искаше и Грейс, и Сиси да имат същото. Брак като нейния — хубав, нетрадиционен, вълнуващ. Може би нейният е бил прекалено вълнуващ понякога, например, след като Джин разбуни кошера със своята подкрепа за Движението за граждански права. Но пък никога, никога не е бил скучен.

Докато си проправяше път към масата на Сиси, Корделия се запита кое е по-лошо: пълната липса на почтеност и дискретност у Бийч, или простият факт, че той е безкрайно, непоправимо посредствен.

Проблемът беше, че — макар Корделия да не искаше да го признае дори пред себе си — в много отношения Сиси беше същата.

След като през целия обяд, в продължение на половин час, слуша дрънкането на Сиси за смешното празненство по случай годишнината, затова как хората веднага приели поканата й, какъв безбожно талантлив пианист мислела да наеме, за прекрасните цветя и тортата, които поръчала, Корделия я заболя главата.

Като се размърда в белия плетен стол под имитацията на градинска беседка, където изкуствен люляк се опитваше да създаде усещането, че седят на веранда (но успяваше само да я накара да изпита клаустрофобия), Корделия усети как болката се усилва. „Това празненство значи всичко за нея. Как да й кажа, че мъжът, който е неин съпруг вече десет години, й изневерява?“

Вместо това по време на кафето и десерта тя разказа на Сиси какво се беше случило в кабинета на Дан Килиън, като се разпростираше колкото се може по-малко върху отдавнашното „самоубийство“ на мъжа на Маргарет Емори. За щастие от оня ден Сиси, изглежда, си спомняше само, че баща й и сестра й са били ужасно разстроени, а после на мястото пристигнала полицията. Навремето, за да я успокои, Корделия й беше обяснила, че с господин Емори се случило нещастие, а татко отишъл там, за да види дали може да помогне с нещо. Дори сега Корделия не й разказа повече подробности, отчасти защото те сигурно не интересуваха особено Сиси, но най-вече защото самата тя вярваше, че миналото по-добре да се забрави.

— Мисля, че това си е чиста злоба — прекъсна я Сиси с пламнали от гняв бузи, докато мушкаше решително с вилицата пастата в чинията си. — Грейс прави това заради едната гадост. Помня, като бяхме малки, тя…

Сиси се втурна да разказва една от многобройните истории за лошото отношение на по-голямата сестра към нея. Корделия се ядоса на дъщеря си и си припомни защо обикновено не разказваше нищо на Сиси. Без значение за чий проблем става дума, тя винаги успяваше да го превърне в своя малка драма.

Корделия би искала дъщеря й да умееше да спазва мярката на нещата. Но си пое въздух и с усилие се съсредоточи върху разказа на Сиси.

— … а после, когато се подхлъзнах, паднах в потока и почнах направо да се давя, тя просто си стоеше там и се смееше. Смееше се, като че моето нещастие не беше нищо друго, ами забавен номер!

Розовите устнички на Сиси бяха стиснати сърдито, но ефектът се разваляше, защото в същото време тя дъвчеше парче от пастата. Милото й лице, някога толкова хубаво, очевидно плащаше цената на твърде много подобни пасти, помисли си Корделия. Ако Сиси прекарваше наполовина толкова време в салона за красота на Лусил Робъртс, където се беше записала наскоро, колкото й трябваше, за да намери рокля, която да скрие недостатъците на фигурата й, щеше да се чувства много по-добре в кожата си и може би нямаше да се връща непрекъснато към проблемите от детството.

В същото време Корделия усети прилив на нежност към Сиси — детето, което се вкопчваше в нея и се мъкнеше подире й, когато по-голямото вече беше отлетяло заедно с ято приятели — хипари или ровеше из книгите в градската библиотека. Добрата, загрижена Сиси, която се обаждаше по телефона всеки ден просто за да провери как я кара. Сиси не винеше майка си, ако животът й не се нареждаше съвсем според очакванията. И какво от това, че е малко пълничка… или пък че разглезените й синове се държат като шимпанзета? Те ще пораснат, а Сиси може да отслабне, ако си го постави за цел.

— В оня поток няма и метър вода, там и комар не може да се удави — засмя се Корделия с надеждата, че Сиси ще осъзнае забавното в ситуацията. Но като видя как се сгърчи лицето на дъщеря й, съжали, че си е отваряла устата.

— Защо — попита Сиси — като се ядосаш на Грейс и аз взема твоята страна, ти винаги се отмяташ и започваш да я защищаваш?

— Никого не защищавам. Исках просто…

— Кажи, мамо, щом Грейс е такава прекрасна дъщеря, защо тогава разпространява тази лъжа за татко?

Корделия усети, как кръвта се дръпна от лицето й. Сиси беше права, естествено… но да го чуе от нея само влошаваше положението. Усети, че е попаднала между чука и наковалнята, сърбяха я ръцете да набие малко разум в главата на едната си дъщеря и да удуши другата.

После чу в ума си гласа на Гейб, успокояващ като направена от Нета чаша чай с лед в горещ летен ден: „Не е важно блатото, в което си затънала, а в какво ще го превърнеш.“ Как умее той да направи нещата наглед прости! Но е прав.

— Не знам защо сестра ти го прави — каза Корделия на Сиси, — но смятам да сложа край. В това можеш да бъдеш сигурна.

Наблюдаваше как Сиси гони последната черешка из чинията, докато накрая я прободе с вилицата.

— Уф, майко, нека погледнем истината в очите! Нима някога Грейс те е слушала, или пък е слушала някой друг? Да не би да те послуша, когато я помоли да не отхвърля с лека ръка дванайсет години брак? Ами, като я гледаш как се държеше, ще речеш, че Уин си е лягал с половината жени в Ню Йорк. Никога не съм виждала мъж да плаче така, толкова се беше разстроил. Ако не бях там да го успокоя, Бог знае какво щеше да направи!

— Уин не ми прилича на самоубиец — отбеляза Корделия сухо.

— Ама че си, мамо, просто такава е думата.

Сиси си беше отворила чантата и сега, загледана в едно малко огледало, нанасяше нов слой ягодово розово върху устните си.

— Исках да кажа… ох, дявол го взел, не е ли гадно, като стане така? Как някой не се сети да измисли червило, което не се чупи все едно е от масло.

— Ако не го изваждаше толкова, нямаше да стане така — посъветва я Корделия. — Най-добре е някъде до средата.

Сиси хвърли отчупения край на червилото в чинията си и гневно изгледа майка си:

— Ама и ти си в едно настроение този следобед! — После се усети и въздъхна. — Ох, мамо, извинявай. С пълно право си разстроена. Ако от това ще ти стане по-добре, бих искала да тегля един шут в задника на чичо Дан.

— Можеш да го риташ до второ пришествие, това едва ли ще оправи нещата.

Но мисълта за ритника все пак изтръгна лека усмивка на лицето на Корделия.

— Бас държа, че ще се отметне, ако пофлиртуваш малко с него. — Сиси я погледна хитро с ъгълчето на очите, все още втренчена в огледалото, докато оправяше косата си.

— Сиси! — възнегодува Корделия, но в същото време не можа да потисне смутения си смях.

— Ох, мамо, само се шегувах — Сиси също се разкикоти. Пусна огледалото обратно в чантата, лицето й не беше вече напрегнато и подпухнало, а изглеждаше леко закръглено и дори привлекателно. — Знаеш ли, винаги съм мислила, че чичо Дан си пада по тебе. Не сте ли ходили двамата в гимназията?

— По времето на динозаврите — изсумтя Корделия, после бързо прибави: — Както и да е, дори ако той беше свободен, а аз го харесвах, вече съм прекалено стара за такива неща.

— Наистина ли? — Сиси я погледна изпитателно, а усмивката й избледня.

Корделия усети тръпки на неудобство да пробягват по гърба й.

Знаеше накъде бие Сиси и се наруга, че без да иска е влязла в капана.

— Боже мили, що за въпрос! — измъкна се тя с лек, беззвучен смях.

— Е, не се притеснявам за теб — продължи Сиси със същия привидно невинен тон. — Само дето не можеш да предвидиш какво ще си помислят някои. Просто не трябва да даваш на хората да си въобразяват разни работи, това е всичко. Искам да кажа, мамо, едно е да си учтива с някой, дето работи за теб, друго е да го каниш в къщата на чай.

Корделия усети как я заля гореща вълна, а бузите й пламнаха.

— Е, ако нямам пълното право да разговарям за собствените си рози със собствения си градинар, тогава не знам накъде отива този свят!

— Той не е обикновен градинар и ти го знаеш. Водеше ми литература във втори курс. Беше ми преподавател, за Бога. Още тогава всички мислехме, че е куку, непрекъснато дрънкаше за сър Гауейн, Айвънхоу и Беоулф, като че наистина съществуват, като че са негови лични приятели, с които същата вечер ще ходи на боулинг. А после да вземе да захвърли всичко и да стане не какво да е, а градинар. И ето ти го сега, държи се все едно ще се нанесе още утре, стига само да го повикаше пръст. Не е… не е редно!

Корделия сложи решително ръце на масата, от двете страни на малката басмена покривка с къдрички, като пътник на кораб, който се готви за внезапно наближила буря. Едва успяваше да говори спокойно, но усети, че някаква жена от съседната маса гледа към тях, и с мъка изобрази на лицето си мрачна усмивка.

— Керълайн — наричаше Сиси така само ако е много ядосана или пред хора, на които Сиси се опитва да направи впечатление. — Мисля, че мога сама да преценя кое е редно и кое не е.

Розовите бузи на Сиси пламнаха, а хитрият й поглед в миг стана смутен.

— Извинявай, мамо, само се опитвах…

— Гейб и аз сме приятели — Корделия наблегна с леден тон на последната дума. — Така, свърши ли вече? Защото, ако още искаш да пазаруваш, време е да тръгваме. Не разполагам с цял ден.

— Вече избрах роклята — поде Сиси с готовност, очевидно се мъчеше с всички сили да заглади нещата. — Помолих в магазина да ми я запазят. Умирам от нетърпение да ти я покажа. Ох, много се надявам Бийч да я хареса.

Корделия вдигна салфетката от скута си, внимателно я сгъна и я сложи отстрани до чашката и чинийката.

„А сега — помисли тя — кажи нещо като, например, колко жалко е да си губи времето в притеснения какво ще каже Бийч, тъй като и за слепеца е ясно, че умът му, да не говорим за други части от анатомията, са другаде.“

Точно тогава обаче се появи келнерката да попита ще желаят ли още нещо. Корделия поклати глава и поиска сметката.

Докато Корделия подписваше сметката за кредитната си карта, Сиси изтърси:

— Какво ще правиш с Грейс?

Корделия си представи копче за звук като това на телевизора и започна да го намалява, намалява, докато болката и гнева, бушуващи в гърдите й, не се превърнаха в шепот.

В същото време чу и шепота на един тих гласец в главата си: „Вярно е, всичко е вярно, тя просто казва истината.“

Но Корделия не пожела да се вслуша в този глас, защото, дори да беше истина, Грейс нямаше право да я заявява пред целия свят, особено сега, когато съдбата на библиотеката висеше на косъм.

— Ще я оправя аз нея, ето какво ще направя — отвърна Корделия с повече решителност, отколкото чувстваше. — Не трябва да й се позволява да публикува това… това грозно нещо. Твърде много хора вярват на всичко напечатано. — Помисли за Дан Килиън и усети нов прилив на гняв. — Като й обясня всичко съвсем разумно, сигурна съм, ще разбере каква грешка прави.

— Вярна последователка на Махатма Ганди.

— Недей да ми остроумничиш, Керълайн-Ан.

— Само искам да кажа, че нищо няма да излезе от разговора ти с Нейно величество — обясни подигравателно Сиси. — Ами че оная вечер Бийч викаше колко е жалко, че Грейс и Уин са разведени, защото Уин знаеше как да се оправя с нея. Можеше да убеди всеки, че доларова банкнота е грахова супа и да го накара да я изяде. Ха! Ако Бийч опита същото с мене, ще похарча долара, преди да се е усетил.

„Съмнявам се Бийч да задържи един долар, дори да му го навират в ръцете — помисли Корделия. — Сиси и момчетата са късметлии, че направих оня фонд непристъпен, та да не може да го пипне с мазните си пръстчета.“

— Мила, мислила ли си някога, че Бийч може да не е… — тръгна да казва тя, но Сиси я прекъсна с нетърпеливо махване на ръката.

— Виж, мамо, като става дума за Уин. Имам една идея. Мисля си, че можеш да привлечеш Уин на твоя страна. Все още е баща на внука ти, нали така? Имаш пълното право да го въвлечеш в тази работа. В края на краищата, той е адвокат.

— Да не искаш да кажеш?… — всяка мисъл за Бийч изхвърча от главата й.

— Нищо не искам да кажа. Само давам идея. — Откритите сини очи на Сиси бяха невинни като на дете. — Уин може да опита да се разбере с нея от твое име. Като твой адвокат.

Корделия, вцепенена за миг, усети думите на Сиси да я заливат като ледена вода. Юридически действия? Срещу собствената й дъщеря? Ама че предложение!

— Роклята ти — каза тя, неспособна да мисли за такава ужасна възможност дори още един миг. — Ако не искаш да закъснееш да вземеш момчетата от училище, трябва да отидем да я видим, докато още има време.

— Не се притеснявай за момчетата, Бийч ще ги прибере — осведоми я Сиси, като махна безгрижно, от което гривната — амулет на пълничката й ръка звънна.

— Не е ли на работа? — попита Корделия предпазливо.

— На работа е, но има някаква среща близо до училището, където строят онзи хотел — помага да се сключи някаква голяма сделка за коли под наем. Много е зает с нея напоследък. Трябва да ти кажа…

„Как пък не.“

Корделия я сърбеше езика да разкаже на Сиси точно колко беше зает Бийч, но после се отказа. От забележките на Сиси за Гейб личеше, че според нея майка й е изгубила верния поглед върху нещата, ако не е и изкукуригала напълно по отношение на мъжете. Освен това Сиси чакаше с толкова надежда това празненство. Как да й го развали?

— Искаш ли след това да минем през „Джоан и Дейвид“? — попита Корделия весело, докато прекосяваха паркинга. — Бас ловя, че за роклята ще ти трябват нови обувки. Аз плащам.

Мислеше вместо това да мине през книжарницата и да прибере книгата за розите, която беше поръчала за Гейб, но Сиси може би е права. Макар да не се стреми към това, Гейб може да помисли, че тя търси нещо повече от приятелство.

А ако стане така? Дали просто ще се усмихне, леко поласкан от увлечението на жена с десет години по възрастна от него — жена, чиято социална сфера е на светлинни години от неговата?

Въпреки всичко Корделия усети топлина да се разлива по лицето й, засрамена от мисълта, която никнеше сега у нея, както първото зелено стръкче на лалето си пробива път през замръзналата земя — мисълта, че Гейб Рос е тъкмо от онези мъже, от които жените биха искали да бъдат вземани насериозно…

— Лобелиите ще бъдат най-подходящи за това място, нали, Гейб?

Корделия присви очи срещу слънцето на късния следобед и огледа току-що наторената земя под столетния орех, доскоро засадена с дамски сърца, сега изкоренени.

Гейб Рос, коленичил в меката пръст до многогодишните растения под верандата, остави настрани градинарските ножици и се изправи бавно, като протягаше ръцете и гърба си и очевидно се наслаждаваше на сладкото удоволствие от самото движение. Припомнила си острите забележки на Сиси, Корделия огледа платнената шапка на Гейб, по която личаха петна от пот, парченцата мъх по изцапаните колене на панталоните в цвят каки и се запита дали наистина няма нещо ненормално в един мъж, който изоставя почтената учителска професия, за да стане градинар.

Но под оръфаната периферия на шапката в кафявите, с цвят на силен чай очи на Гейб светеше такава искряща интелигентност, дори нещо повече — такава мъдрост, която не идваше от книгите или от преподаването на „Беоулф“, че Корделия веднага изпита вина.

Та нали самата тя обожава градинарството — понякога това изглеждаше единственото нещо, което й помага да не полудее.

— Няма достатъчно слънце — отвърна Гейб и поклати глава. — Лобелиите имат нужда от светлина, иначе се източват и не цъфтят както трябва.

Харесваше й начинът, по който говори, като че всичко казано беше внимателно премислено, как мургавите му ръце се събират на шепа, сякаш можеха да предизвикат цъфтеж.

— Има и нещо в почвата, което умори дамските сърчица.

Корделия помисли за Дан Килиън и въздъхна. После, като видя изпитателния поглед върху почернялото лице на Гейб с малко крив нос (беше й разказал как му го счупили преди години, по време на сбиване в училищния двор, което се опитал да спре), тя побърза да добави:

— Какво ще препоръчаш?

— Прибавих малко вар към торта, но това няма да реши твоя проблем.

Очите на Гейб заискриха, а по устните му се разля широка и обезоръжаваща момчешка усмивка. Тя го видя да вади от задния си джоб спретнато сгъната носна кърпа и в ума й се прокрадна догадка: „Някой се грижи за него, глади му дрехите.“ Сърцето й замря за миг, докато той избърса чело и прибра сгънатата кърпа обратно в джоба. Гейб погледна нагоре към безоблачното небе:

— Ще вали. Виждаш ли червения ореол около слънцето? Това значи, че денят утре ще бъде дъждовен.

„Не е ли това особено характерно за него? — помисли Корделия. — Задава въпрос или прави някаква забележка, която улучва право сърцевината на проблема… а после, преди още да реагираш, сменя напълно темата, за да не те притесни прекалено много.“

— Слава Богу, от тази горещина направо се стопих — отвърна тя, като си вееше със сламената шапка. — Не помня толкова горещо циганско лято.

Приятно й беше да смени габардинения костюм със стар памучен панталон и блуза, която още миришеше на гладено. Мислите й избързаха напред, към хладния душ, който щеше да вземе, след като приберат билките. Обаче всъщност й беше приятно да се цапа, докато работи в градината.

Корделия се огледа, припомняйки си как изглеждаше това място в последните години от болестта на майка й — японски бръмбар беше изял половината от розите, ружите покрай гаража бяха заприличали на мършави плашила, недораслите праскови и сливи в овощната градина стояха неподрязани и потънали в плевели. Дори лалетата, минзухарите и кокичетата вече не се появяваха всяка пролет, като че усилието просто не беше по силите им. Ами божурите? Те бяха свели засрамено главички, сякаш разбираха, че няма смисъл да изглеждат добре, защото никой не го е еня.

„С хората е същото — помисли тя. — Ако не те обичат, не можеш и да даваш любов.“ Може би само безплодното сърце е по-тъжно от задушена в плевели градина. Докато го имаше Джин, живееше огряна от любовта на един добър мъж. Сега има само спомените. Но дали това стига?

Представи си как мазолестата длан на Гейб обгръща дръжката на лопатата, как умело събира той опадалите листа. Около себе си навсякъде виждаше доказателства за грижите, които тя и Гейб — предимно Гейб — полагаха за старата градина, на някои места съживяваха отново растенията, другаде засаждаха нови. Ето го английският алпинеум, където някога имаше полуразрушена барака за инструменти, целият с папрат и туфи, самакитка и теменуги, които вече умираха заедно с отминаващото циганско лято. Решетката с бегонии откъм сенчестата страна на гаража, където висяха саксии с нови сочни, месести видове. И малко по-високата билкова градина, заради която Гейб се беше потрудил да докара няколко колички камъни от потока.

Точно сега форзициите бяха преминали към зимен сън, но щом дойде април, целият южен участък на каменния зид, който обграждаше двата й акра, ще се превърне в жълт облак. Лалетата и нарцисите ще свържат като ярки мъниста магнолията и миртата. До лятото розите ще цъфнат — чайната роза, която образува свод над портичката към овощната градина, розовите храсти, широки и високи като жив плет, грандифлорите и флорибундите, които растат от двете страни на виещата се пътечка пред къщата. Рози с имена като Благоденствие и Лунна светлина, Мир и Бяло утро. А уханието — м-м, можеш почти да го пиеш, като сладкото вино, което Гейб прави от бъза, превзел зида срещу кухнята.

„Градината май се справя по-добре от мен“ — помисли Корделия. За нея се беше грижила, а собственото й сърце ехтеше като празна къща.

„Дали не е вече прекалено късно? — запита се тя, когато погледът й падна върху Гейб. — Възможно ли е да изпитва интерес към мене?“ Вчера не би посмяла да си представи подобно нещо, но откак Сиси й внуши тази идея, тя сякаш се разрастваше.

„Мога да го поканя на вечеря“ — помисли Корделия. Какво толкова ужасно има в това? Знаеше, че се е развел приблизително по същото време, когато беше захвърлил учителстването. Рядко говореше за бившата си жена, но Корделия помнеше, че я беше срещала от време на време в супера или в магазина за обувки. Привлекателна, слаба, тъмнокоса и, най-важното, млада. На не повече от трийсет и осем или девет години. Нямаха деца, а тя подозираше, че Гейб е искал деца, като го гледаше как прекарва часове с момиченцата на съседното семейство Бърджис, учеше ги на имената на всички рози, показваше им как да садят луковиците и да подрязват храстите.

Но какво ще помисли той? За жената с побеляла коса, която взема хапчета за кръвното си и се страхува да не получи удар — не като онзи, лекия, през лятото, а удар, след който няма да може да се движи и да говори?

Докато вадеше ножици от кошницата, увиснала на ръката й, Корделия засече отправения към нея поглед на Гейб. Той тъкмо връзваше една хортензия, жилите на ръцете му се бяха изопнали, а между зъбите си стискаше парче лико. Изправи се и на лицето му се появи широка усмивка, която сякаш докосна сърцето й.

— Мисля, че това е любимият ми сезон — каза той. — Може би защото ценим най-вече това, от което имаме все по-малко. Торо, струва ми се, беше казал, че най-сладък е животът, когато имаме само най-необходимото.

— Точно сега би ме зарадвало по-скоро изобилието, отколкото недостига — въздъхна тя, мислейки за парите, които все още не достигаха за библиотеката на Джин. — Понякога се чувствам като Сизиф — бутам камъка нагоре по склона, но той всеки път се търкулва обратно.

Като че цял живот все така и вървеше, като се почне оттам, че се беше родила южно от линията Мейсън — Диксън[1]. После, когато беше тийнейджърка, все се караха с майка си, задето била прекалено опака и своенравна. И още по-лошо — защото изповядваше идеи, които не бяха изковани в Юга, като например мненията й за интеграцията и за това, че жените трябва да постигнат повече в живота от раждането на бебета и организирането на благотворителни базари. Ами че майка й едва не получи апоплектичен удар, когато тя отказа да тръгне по добре отъпканата семейна пътечка към „Дюк“ и обяви решението си да следва в университета „Джордж Вашингтон“, нали така?

Години по-късно, разбира се, тя оцени това, което бунтарството й пречеше да види на младини: богатството, което можеше да предложи животът в Блесинг. Плодородната земя и зеленото великолепие на ширналите се хълмове. Бавната му скорост, която позволяваше понякога да объркаш крачките. Хората му, влудяващи понякога със своите допотопни схващания, но верни като отвес и устойчиви като дигата долу на потока Бринкърз.

Освен това започна да оценява по нов начин мъките на майка си, докато се опитваше да укроти Грейс, при която всяко действие и мнение като че беше живо предизвикателство срещу здравия разум.

Въпреки всичко в моменти като този си задаваше въпроса дали животът тук не е отнел малко от решителността на духа й, така както пианото се разстройва, ако дълго време не е свирено на него. Въпреки постовете си в управлението на университета „Дейтам“ и болницата Хилдейл беше станала малко… самодоволна. Нужна й беше ободрителната подкрепа на хора като Гейб, които вярваха, че способностите й не се изчерпват с това да топли стола до заседателната маса на някой управителен съвет.

— Ще получиш библиотеката си, Корделия — каза той, както се отбелязва някакъв прост природен закон: да речем, фактът, че лилиите израстват от грудки, или че онази част от клонката, откъдето вече е откъсната праскова, няма да роди отново.

Като чу спокойния му и уверен тон и осъзна лекото като дъждовни пръски докосване до ръката си, усети посмачканата й решителност да се възстановява.

Спомни си как веднъж, когато Сиси беше втора година, я извикаха за разговор с нейния преподавател по литература господин Рос. Спомни си, че се притесняваше преди първата среща с човека, когото Сиси и нейните приятели непрекъснато осмиваха. Те едва не се задавиха от смях, защото той се просълзил, наистина се просълзил, когато им чел на глас в час поема на Дилън Томас. Корделия очакваше да види нервен човек с неустановена мъжественост — като господин Денистън, който държеше единствената галантерия в града и се говореше, че е хомосексуалист.

Изуми се, когато срещна истинския господин Рос. С румено лице и здрав вид, с чуплива кестенява коса и смачкано сако, той я караше да си го представи като момче, легнало в тревата, зачервено от акробатически салта. А и този негов леко сплескан нос, който контрастираше странно с острите, очертани ясно като на команч скули.

— За мен е чест да се запозная с вас, госпожо Траскот — представи се той. Веднага й направиха впечатление почти чудатата официалност, това, че без да губи нито миг, я заведе при стола до бюрото си. — Бях голям почитател на съпруга ви. Истински смел мъж. Чух една негова реч… на стълбите пред Върховния съд, след вземането на решение по делото Съливан срещу „Ню Йорк Таймс“. Никога няма да забравя това преживяване. Дъщеря ви много прилича на него — същият огън, същата всеотдайност.

— Си… искате да кажете, Керълайн? — Корделия не можа да сдържи изненадата си. Дори тя, която безкрайно обичаше Сиси, не би могла да си представи, че плахата й, кротка дъщеря притежава подобни качества.

Той примига, а после се усмихна.

— Всъщност имах предвид Грейс. И на нея съм бил преподавател. Преди четири-пет години, ако не се лъжа.

— Но вие изглеждате… — Корделия спря, преди да е проявила неделикатност.

— Прекалено млад? — довърши той вместо нея с усмивка. — Аз съм на тридесет и две години, госпожо Траскот. Мисля, че беше през първата ми година в това училище, преди това преподавах в Атланта. Ако не беше Грейс и шепа деца като нея, първата година можеше да се окаже и последна. А що се отнася до Керълайн…

Той спря и се почеса зад ухото, по-късно тя щеше да разбере, че този навик издава известно притеснение. Корделия се напрегна.

— Пише си домашните, нали? Искам да кажа, справя се с училището?

Ако трябваше да бъде честна, Корделия рядко виждаше Сиси да чете каквото и да било, освен някое от онези списания, които учат момичетата как, ако си направят определена прическа или подбират с усет аксесоарите, мъжете ще се изтрепят да ги канят на среща. Повечето време прекарваше в кикотене по телефона с пъпчивия Бийч Бийчам.

— Да, да, справя се — побърза да я успокои той. — Все пак — добави с тъжна усмивка — няма да отрека, може и по-добре. Всъщност, госпожо…

— Корделия. Моля, наричайте ме Корделия.

По някаква неизвестна причина не се страхуваше, дори й беше приятно да скъси дистанцията с този мъж, който имаше вид на момче, но говореше толкова изискано.

Господин Рос я погледна открито, сериозният израз правеше очите му по-тъмни.

— Онзи ден имахме инцидент, в който участваха Керълайн и още едно момиче. За него не беше съобщено, но мисля, че би трябвало да узнаете…

Корделия си представи Сиси свита в някой ъгъл, обект на подигравки от страна на някое по-умно, по-хубаво и по-популярно момиче, и стисна очи.

— … Въпросът не е толкова какво направи, а какво каза — чу го тя да разказва нататък. — Керълайн я нарече тъпа негърка. „Тъпа негърка с маймунска мутра“ бяха точните й думи. Понеже Марвела, без да иска бутна един учебник от чина й.

Корделия имаше чувството, че са й зашлевили плесница. Сиси? Нейната Сиси, която се връщаше вкъщи от училище разплакана почти всеки ден, защото някой съученик я нарекъл дебела или тъпа? Тъкмо тя би трябвало да разбира, че от такива думи боли.

Заля я дълбок срам. Слава Богу, Юджин няма да научи за това.

— Ще поговоря с нея — обеща тя непохватно на учителя, който я гледаше с такова съчувствие, че тя едва издържаше. Имаше чувството, че той я вижда като на длан и знае какво точно изпитва.

— Това няма да се повтори — Корделия понечи да се изправи.

Гейбриъл Рос протегна ръка да я спре.

— Почакайте. Бих искал да не го правите. Бих искал да не говорите с нея. Не ви поканих тук, за да я наклеветя или да искам наказание за Керълайн. Тя се наказва сама, и то твърде много. Тук именно се крие причината да се нахвърля така върху другите — от чувството, че не може да бъде като тях, не може да ги достигне.

— Тя е… добро момиче — Корделия отчаяно искаше да заглади нещата, да оправи всичко.

— Така е — съгласи се Гейбриъл. После се усмихна с онази своя сърдечна, светла усмивка, която говореше, че в края на краищата въпреки всичките й страхове наистина нещата ще се оправят. — На тази земя, Корделия, трябва да се грижим за хората, които ги боли, защото ако не премахнем болката, тя се разпростира като кръговете от хвърлен в езеро камък и наранява още хора.

Като го гледаше сега, седемнайсет години по-късно, с оръфана шапка и мръсни панталони, с бръчки от смях около устата и очите, които светлееха на почернялото му лице, тя отново се изпълни с усещане за неговата доброта, за неговата стабилност… и за собствената си неспособност да преодолее някога пропастта, която ги делеше.

Какво ще си помислят хората, да не говорим за ограничените мозъци тук, а приятелите й във Вашингтон и Ню Йорк, колегите й от управителните съвети, ако тя, вдовицата на почитания Юджин Траскот, започне връзка с градинар? Да не говорим за различния им начин на живот. Как ще се чувства Гейб, който притежава скромна малка къщичка на Оуквю авеню близо до Кмарт, ако трябва да сподели всичко това: огромната й къща, значителния доход от сполучливите инвестиции, които бяха направили с Джин? Доколкото го познаваше, той няма да приеме и частичка.

И все пак какво лошо има просто да го покани на вечеря? Нужна й е компания. Това е всичко.

— Гейб, аз… — започна тя, но нещо я накара да промени решението си, може би нищо неподозиращият израз на лицето му. — Дали да не се заемем с билките, преди да се е стъмнило?

Докато заобикаляха къщата, за да стигнат до градината пред кухнята отзад, Гейб посочи една от капандурите, където боята беше започнала да пада:

— Ще взема стълбата и ще мина веднъж с четката — предложи той, макар че, ако трябваше да бъдат точни, работата му не включваше извършване на ремонти.

— Ох, тази стара къща направо ще се срути на главата ми — въздъхна Корделия. — Понякога си казвам, че би било най-добре да я продам. Даже и новата съдомиялна създава проблеми: Нета се оплаква, че трака зловещо.

Тя вдигна глава и огледа двуетажната викторианска постройка с фронтони, кулички и веранда с бели колони. Оплакваше се, но всъщност старата къща въпреки километрите засукана украса и резба, която непрекъснато имаше нужда от боядисване, беше много по-солидна от чисто новите къщи в Малбери Ейкърс, които оня ден Сиси я замъкна да види и чиито стени бяха толкова тънки, че се чуваше, ако някой кихне в съседната стая.

— Ако искаш, мога да хвърля един поглед на машината — предложи Гейб.

— Ох, Гейб, ужасно си мил — тя спря и си помисли: „Не бъди глупачка, това е идеалният предлог да го поканиш да остане за вечеря.“ А след това?

И довърши, преди да промени решението си:

— … но не мога да приема. Ще накарам онзи любезен господин Крокет да я погледне, при това няма да ми струва нито цент. Още е в гаранция.

Корделия помисли, че е слаба и малодушна. Как ще се пребори с Дан Килиън и подобните нему, а и с твърдоглавата си дъщеря, ако не й стиска дори да покани Гейб Рос на вечеря?

Обзе я безпокойство… но в същото време изпита силно желание срещу нея на кухненската маса да седне мъж. Мъж, който да не приказва само за спорт или за презервативите, кой знае защо изложени на касата в магазина, така че всяко петгодишно дете можело да ги види.

В билковата градина, наведени един до друг, те бавно се придвижваха нагоре по тясната калдъръмена пътечка между лехите, като режеха и връзваха обилната реколта на отминалото лято — лук, чубрица, риган, мащерка, маточина, босилек. Божественото ухание на подправките се носеше около Корделия и тя мислеше за малките кесии с върбинка, които щеше да приготви, а Нета ще ги сложи в дъното на всяко чекмедже. Днес ще нареже на ситно босилека и ще го накисне в зехтин, останалите билки ще закачи да съхнат на тавана. А утре с Нета ще направят пелин за подправка и настойка от розмарин.

Когато привършиха, беше започнало вече да се здрачава и последните слънчеви лъчи се плъзгаха по короната на плачещата върба, надвиснала над белведера. Гърбът вече я болеше, а на ръцете й щипеше от убожданията на малките бодлички по растенията. Но това не я смущаваше, всъщност по-добре не се беше чувствала целия ден.

Гейб й поднесе с дълбок поклон китка мента.

— За чая на Нета — каза той, — от който тъкмо сега не бих отказал да пийна една чаша.

„А какво би казал, ако те поканя да опиташ една чиния от хубавата пилешка супа на Нета?“

Но тъкмо тогава до ушите й достигна далечен телефонен звън.

Корделия се втурна през кухненската врата и се насочи към масивния черен телефонен апарат, който почти петдесет години стоеше на поставката от черешово дърво в преддверието. Дали пък не е Дан, който се обажда да й каже, че е решил все пак да й даде парите? Чуваше силните удари на сърцето си. „Глупачка — си каза. — Сигурно е нещо маловажно, например обаждат се от кабинета на доктор Бриджис, за да потвърдят уговорката за следващата седмица, или пък Нат Дъфи от разсадника иска да съобщи, че са пристигнали каталозите за семена, които поръчах.“

Корделия сграбчи слушалката, после чу далечно прашене и накрая мъжки глас, дълбок и някак особено мелодичен.

— Корделия? Уин се обажда. Виж сега, Сиси ми се обади. Звучеше доста разтревожена и реших да звънна да разбера как си. Видях вестниците, а тя ми разказа останалото…

Вълнението на Корделия утихна. Беше само Уин, милият внимателен Уин, който до ден-днешен се обаждаше за рождените й дни и за Деня на майката. А кой друг, ако не Уин, се сещаше да й изпрати снимки на Крис, като онази, дето получи миналата седмица — бяха се снимали двамата в Ийст Хемптън. Уин, висок, рус и почернял, беше прегърнал с ръка непохватното момче до себе си.

Сиси не е трябвало да му се обажда, разбира се. Намесата на Уин само би влошила положението. Колко приятно беше, въпреки това, да чуе гласа му! Уин, спомни си тя, умееше да оправя нещата, той дори успяваше да уреди повечето си дела извън съда. Преди да почине майка й, когато Грейс и Уин бяха току-що сгодени, именно той успяваше да изтръгне усмивка от стария дракон.

Да, вероятно наистина би успял да уреди проблема. Днес вече достатъчно беше премълчавала неща, които може би трябва да каже. И докъде я докара? Какво може да навреди, ако само попита Уин за съвет?

— Уин, каква приятна изненада! — извика тя, а после понижи глас. — Вярно, целият този шум около книгата на Грейс е доста тревожен. Всъщност се радвам, че се обади, защото се надявах, че ще можеш да помогнеш.

Въпреки волята й цялата история се изля на един дъх: колко й е трудно да говори с Грейс, статията в „Конституция“, срещата с Дан Килиън сутринта. Още докато разказваше, си зададе въпроса какво знае той отпреди за смъртта на Нед Емори. Би било нормално след сватбата Грейс да му е разказала всичко. Но дори Уин да съзнаваше, че Корделия крие нещо, той не се издаде.

След миг мълчание Уин каза:

— Мога да поискам съдебно разпореждане за отлагане на издаването. — Говореше уверено и властно като на клиент, сякаш тя вече се е съгласила да го наеме за свой адвокат. — Доколкото разбирам, никой друг не може да потвърди тази версия. Имаме само думата на Грейс, а по онова време тя е била още дете. Освен ако не се сещаш за някой, който може да я подкрепи.

Корделия мислеше да му напомни, ако това не му е вече известно, че Маргарет е мъртва. После се сети, че Маргарет имаше дъщеря, малко момиченце, не, вече е зряла жена, която се казваше…

— Нола — чу собствения си глас да произнася високо. — Маргарет имаше дъщеря на име Нола. Но не знам дали е била там, дали е видяла… нещо. Джин може и да ми е казал, но аз просто не мога да си спомня. — Тя въздъхна. — Всичко това беше толкова отдавна.

Не разказа как, след като малката Грейс дойде при нея, пребледняла и хлипаща истерично, Корделия я успокои и я накара да замълчи, сякаш беше разплакано бебе.

Сега обаче Корделия се запита дали дъщерята на Маргарет не е замесена по някакъв начин. Ако тя подкрепи версията на Грейс, хората ще започнат наистина да говорят и да правят Бог знае какви ужасни предположения. Ще бъде безсмислено да се опитва да получи парите от Дан Килиън или от всичките онези фондации. Всъщност може да се окаже, че библиотеката е празна надежда.

А ако успее да сътвори малко чудо и да я построи — без неопетнената репутация на любимия за нея Юджин, без мястото му в историята библиотеката ще се превърне в обикновена купчина тухли и камък.

Ще се бори срещу това дори ако трябва да подложи на риск най-ценното — собствената си честност. Всъщност няма да има лъжи, каза си тя, а защита на това, което заслужава да се защити. Джин не беше извършил нищо лошо. Това беше истината — единствената истина, която ще позволи.

— Ако искаш, бих могъл да поговоря с тази Нола… — подхвана Уин, но Корделия го прекъсна:

— Направи каквото е необходимо, Уин — тя притисна още по-плътно слушалката до ухото си, от миризмата на смачкани лукови листа, която идваше от пръстите й, очите й се насълзиха, а носът я засмъдя. — Каквото и да е, стига да се сложи край на тази история.

[1] Линията Мейсън — Диксън — границата между Пенсилвания и Мериленд, която се смята за разделителна линия между Севера и Юга. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Нола се загледа в пауса на чертожната дъска пред себе си. Седмици наред се бори с този разрез, но още не се получаваше както трябва. Недовършени неща се набиваха в очите й: двете колони, които изглеждаха несъразмерно тънки за масивния фронтон над тях… лошите пропорции на един от прозорците… капандурата, която грубо прекъсваше елегантния лек наклон на покрива…

Усети, че главата й се замайва, а тънките като паяжина черни линии се сляха в едно сиво петно. Дявол го взел! Разтри с пръсти слепоочията си.

Беше късно, всички от офиса си бяха отишли още преди няколко часа. Беше уморена и просто не можеше да се съсредоточи.

Мислите й се отклониха към телефонния разговор предишната вечер с някакъв тузарски адвокат — или поне би трябвало да е тузарски с име като Уинстън Бишъп, а към него сигурно имаше и римска цифра или добавка „младши“, която той е пропуснал да спомене. Беше се държал мило и приятелски, без тъпи юридически приказки. Покани я на обяд или, ако е много заета, на чашка в кафето на „Юниън скуеър“, което, както знаел, не било далеч от офиса й. (А откъде, по дяволите, разполага със сведения за местоработата й?) Каза, че имал някои въпроси относно смъртта на баща й.

„И ти, като всеки друг, дето чете вестници“ почти изтърси тя. После той й каза кой е клиентът му: госпожа Юджин Траскот. Боже мили, като че не й беше дошло вече до гуша Грейс Траскот да й се обажда през ден. А сега вдовицата ще я задърпа в обратната посока и ще я моли да си държи устата затворена.

Е, старата дама би могла да не си дава този труд. Беше казала на тузарския адвокат, че няма смисъл да дава пари за обяд или дори само за питие — по този въпрос няма какво да каже извън съобщеното тогава в пресата, а то се изчерпваше с малка бележка на страницата с некролози за самоубийството на някакъв негър, който бил забележителен единствено като съпруг на секретарката на известен сенатор. Усети облекчението в гласа на Уинстън Бишъп преди той да затвори телефона.

Сега се запита дали постъпва правилно. Не трябва ли поне да се срещне с Грейс Траскот, за да разбере какво си спомня тя и какво знае… и дали това е всичко, което знае?

Нола затвори очи и леко разтърка подпухналите си от работа клепачи.

— Човек не може да си върши работа, щото разни висят тука по цяла нощ…

Изправи рязко глава. Беше просто пазачът — добрият стар Лерой мърмореше до вратата на офиса, който тя делеше с още шест от архитектите на фирмата. Почака да види дали ще нахлуе вътре, както правеше понякога, ако я хване да работи до късно, но после чу приглушеното проскърцване на количката му да се отдалечава надолу по коридора.

„Време е да се размърдам.“ Трябва да си отиде вкъщи, при дъщерите. И да поспи… трябва малко да поспи, иначе утре едва ще се измъкне от леглото, очите й няма да искат да се отворят, като залепени с лепило. Бог сигурно ще й прости още една трескава сутрин, в която навлича дънките и тениската, а на децата дава приготвена набързо попара, но дали ще й простят Таша и Дани?

По дяволите. Забрави даже да се обади вкъщи, да види дали Таша се е справила с контролното по математика, за което се тревожи вече седмица. Пък и Дани, която още хленчеше, защото я боли гърлото, трябва да е изтощила безкрайно Флорин. Колко пъти можеш да накараш една бавачка да прочете „Зелени яйца и шунка“ на глас, преди да откачи напълно или, което е по-лошо, да бие отбой?

Обаче точно тогава, преди да прибере чертежа до другия ден, видя библиотеката като че за пръв път, не такава, каквато беше в действителност, а каквато би трябвало да бъде. Все едно се беше мъчила със заялата капачка на някой буркан и ето че сега тя изведнъж започва да поддава. Да… да, разбира се. След като работи трескаво известно време — пет минути, двайсет минути, кой знае, тя екипира нова фасада.

След това се облегна на стола и я огледа. Този път я виждаше ясно, сякаш сложена в рамка и осветена, като експонат в музей. Нямаше нищо общо с интелектуалните, изчистени проекти, с които спечели наградата Карнеги в „Купър юниън“. Неокласицизмът на тази рисунка противоречеше на всичко, на което я бяха учили да се възхищава. Но точно това я правеше толкова вярна…

„Никога няма да бъде построена“ — предупреди един циничен глас в главата й. За тази поръчка се бореха шест фирми, така че положително ще изберат нечий чужд проект. Дори тук, в „Магуайър, Чанг и Фостър“, тя имаше силен конкурент. Помисли за Ренди Крейг, който заемаше малката клетка до нейната. Направо я беше разбил с начина, по който преработи онзи проект за къщата на Хорейшо стрийт. А колкото до този конкурс, тя не пропусна да забележи алчния му израз, когато Магуайър, прекалено затрупан с поръчки, за да отдели време на тази несигурна работа, връчи на двамата по една скица, където беше нахвърлял двата различни подхода, които искаше да развият. Ренди се опита да се държи непукистки, все едно е получил поредната досадна задача, но оттогава непрекъснато бачкаше допълнително.

Преди ден-два случайно беше зърнала през рамото на Ренди проекта, върху който се трудеше — с изчистени и опростени линии, той напомняше прочутата библиотека на Ерик Гунар Асплунд в Стокхолм, та й се дощя да му викне: „Не, не! Ти не разбираш! Не така трябва да изглежда!“

Но Ренди само би я попитал защо се пише такъв специалист.

Нола се изправи на стола, изви гърба си назад и подпря с юмрук гръбначния стълб, където вече пулсираше болка. Отмести настрани линийките, триъгълниците, моливите и погледна рисунката си, представи си я солидна и триизмерна, как се издига от плоската повърхност на хартията сякаш от истински гранит, тухли и стоманени греди.

Библиотека — мемориал на Юджин Траскот.

Видя интериора, събран в едно неразчленимо цяло — широкото преддверие, което преминаваше в къс коридор, после стълбата, която слизаше с половин ниво надолу към втори вестибюл със стъклени стени, три огромни заскрежени капандури на тавана, които се извиваха елегантно, но без да се извисяват в пространството, лавиците с книги, които повтаряха геометричния мотив на металните колони в стените и ребрата на свода. Подове, които те карат да мислиш за земята под тях, слизаха полека надолу или отстъпваха, за да предоставят място на хората, ако те искат да се отдалечат от строгата атмосфера на масите и столовете.

Сети се как Ървинг Джил сравнява своите сгради с канари, които природата е издялала с бури и е украсила с лишеи и лиани. Тази библиотека ще бъде същата — гладка за окото, груба на пипане, но никога статична.

Няма да бъде безжизнен паметник на един прославян мъртвец, като мемориала Линкълн или библиотеката Уайдънър, а място, което ще събира хората.

Както би искал той, помисли Нола.

Буца заседна на гърлото й. Дали някога ще я види, дали ще застане в сянката й, ще влезе ли през вратата? Или накрая ще останат само чертите върху листа, още едно „интересно“ упражнение, като прегледите в „Купър юниън“, когато обикновено професорите разбиваха проектите й на пух и прах? Само че този път дори шефовете й да приемат проекта, присъдата ще произнесе Комитетът в памет на Юджин Траскот.

„Ами ако изберат твоя проект? Готова ли си за това, което може да последва, ако сградата бъде наистина построена?“

Безпокойство се надигна в празнината точно над слънчевия й сплит — ниско злокобно жужене като от виснал на корниз пчелин.

„Ей! — предупреди сама себе си Нола. — Движи се полека. Първо Магуайър. Да мине през него, после ще се притесняваш за останалото.“ Надяваше се Магуайър да не се ядоса, задето е пренебрегнала неговата скица. Ако хареса проекта й, може да й дадат премия, или още по-добре, да получи увеличение. А то наистина би било добре дошло!

В края на краищата благодарение на нея, а не на Ренди Крейг, получиха поръчката на Петросян, след като Магуайър едва не провали работата с натруфения си проект за вилата в Истхемптън. Петросян — Андре Петросян, за неговите концерти в „Карнеги Хол“ билетите се разпродаваха месеци по-рано — едва не си тръгна и щеше да го стори, ако тя не беше извадила своя коз на масата — предложи да избият една стена и да вдигнат покрива, да добавят капандури и да превърнат гостната и трапезарията в едно високо като катедрала пространство с бюро покрай стената, което гледа към океана. Миналото лято писаха в „Ню Йорк таймс мегъзин“ за това убежище на цигуларя с високото пространство в центъра, където той прекарваше почивните дни.

Като си спомни за онази статия, Нола си представи и едно друго, по-скорошно заглавие:

МЪРТЪВ СЕНАТОР МОЖЕ ДА Е ЗАМЕСЕН В УБИЙСТВО ОТПРЕДИ ДЕСЕТИЛЕТИЯ.

„Мътните да те вземат, Грейс Траскот, задето разрови всичко това.“ Неочаквано Нола я засърбяха ръцете да вдигне телефона. Но се сдържа. Какво ще постигне, ако каже на тази жена да я остави на мира?

Прибра нещата си от лавицата над бюрото, грабна чантата и палтото и изскочи през вратата, като пътем махна на Лерой, зает да изхвърля едно кошче за боклук в торбата за смет. Старецът само изръмжа.

Докато чакаше на Четиринайсета улица автобуса за другата част на града, който след девет минаваше веднъж на хилядолетие, Нола се хвана, че й се иска да потъне в лукса и мекотата на някое ухаещо на кожа такси. Но остави жълтите коли със светещи зелени лампички да профучават покрай нея. Всеки спестен долар отиваше при парите, които може да скъта за по-късно, за частното училище, където искаше да прати Таша и Дани.

След като се прехвърли на автобуса, който пътуваше нагоре по Осма улица и измина немалкото разстояние до блока си — на Двайсет и втора, точно до Девета — Нола беше вече толкова уморена, че едва си стоеше на краката. Слепецът намира пътя до дома, като брои стъпалата — така се чувстваше и тя, докато преминаваше от един кръг осветен тротоар към следващия, като че само по памет, почти без да забелязва редиците къщи, тясно наблъскани от двете страни на улицата.

„На плочката стъпи, на майка си врата недей чупи.“

Мисълта се появи неканена в ума й заедно със спомена за всичките улейчета между плочките, които беше прескачала като дете. Дори сега, мъртва и в гроба, майка й не беше в безопасност.

„Не мисли за това сега. Просто си иди вкъщи…“

На вратата на апартамента я посрещна широко усмихнатата Флорин:

— Боже, момиче, имаш вид като че нещо те е прегазило, докато си пресичала улицата. Добре ли си, или да викам лекарите?

— Само съм уморена до смърт — въздъхна Нола. — Един хубав сън ще оправи всичко.

Хвърли си чантата на невъобразимо футуристичната масичка „Пучи де Роси“ в хола, за която беше похарчила много пари още докато беше омъжена, когато Маркъс преуспяваше при „Братя Соломон“, преди да изгуби работата си и да се окаже затънал до гуша в дългове.

— Или един хубав мъж — вметна Флорин със смях, който изтътна през масивното й тяло. — Мен ако питаш, мила, имаш нужда и от двете. Нищо не освежава жените така, както малко любов между завивките.

Флорин би трябвало да знае, помисли Нола с прилив на привързаност. Тя твърдеше, че е на петдесет и осем години, но според Нола шейсет и три или четири беше по-вероятната й възраст. За това време беше имала трима съпрузи, без да споменаваме няколкото приятеля, които запълваха добре времето й, когато не гледаше деца срещу заплащане. Флорин, която веднъж й беше разказала, как като престанала да бъде чиновничка, изхвърлила корсетите и пратила по дяволите тънката фигура, беше живо доказателство, че колкото повече килограми, толкова по-добре.

— Ако видиш някой такъв, дай му, моля ти се, номера ми — пошегува се Нола. — Струва ми се, че единствените мъже, които се приближават до мен, са тези, дето просят по улиците. — На път за кухнята изглади с ръка края на тапета, който беше тръгнал да се отлепя. — Как мина вечерта?

— Добре, само дето телевизорът пак се скапа. Остави ме на сухо тъкмо по средата на „Законът в Лос Анджелис“. — Флорин се наведе, като издиша шумно въздух, за да вдигне смачканата обвивка от сладкиш, която се беше търколила под кухненската маса. — Онази жена се обади пак, не си остави името, но й познах гласа — същата, дето ти звъни цяла седмица. А, да, и Таша каза, че е болна, но според мен е от купищата бисквити, дето изяде. Трябва да ти кажа, това момиче може да ме надяде на бисквити, когато си поиска.

Като пренебрегна новото напомняне за упоритостта на Грейс, Нола попита:

— Таша е болна?

— Няма за какво да се притесняваш. Само я боли коремчето. Ако ми даваха по пет цента всеки път, когато някое от моите го боли стомах, сега да съм си паркирала задника като Ивана Тръмп в хотел „Плаца“ и разни страхотни мъжкари щяха да искат да се запознаят с мен.

— Те май те намират без проблем и там, където си сега — Нола не можа да не се засмее, докато си сипваше портокалов сок, оглеждаше малката претрупана кухия и си мислеше, че ако Флорин гледа по-малко телевизия, а отделя повече време да почисти след себе си и децата, нямаше да заварва тази бъркотия всяка вечер. Но това е нищо, като се има предвид колко я обожаваха децата. Флорин беше истинска добра фея.

— Вземи пример от мен и навърти няколко километра с умореното си дупе — Флорин се засмя дяволито и вдигна издутата си чанта. Нола видя от нея да стърчат кълбо прежда, полуизяден пакет солети, измачкано издание на Арлекин и една от ярките рисунки на Дани. — Ще се чувстваш по-добре и ще живееш по-дълго. Много по-полезно от „Геритол“.

„Да, нали, може пък наистина да имам късмет и да срещна някой като Маркъс.“

— Не, благодаря, Флорин, след това, което преживях последния път, съм си качила задника на трупчета, докато не намеря мъж, който да разбере, че ме бива и за други работи.

— Добре си направила, момиче… ама не чакай прекалено дълго, че ще свършат добрите мъже. Кльощавите създания като тебе не могат да си избират като нас, по-пълничките.

Гръдният смях на Флорин изтътна отново и Нола се засмя заедно с нея, дълбоко и от сърце, и се почувства по-добре, отколкото се беше чувствала през целия ден. Или, ако трябва да бъдем точни, през цялата седмица. Флорин беше добро лекарство… нищо че дава лоши съвети.

Напомни си за не знам кой път какъв късмет е, че има Флорин не само за бавачка, но и като хазяйка. А Флорин си мислеше, че тя е късметлийката — не стига, че парите от Нола позволяваха да плаща заема от банката и поддръжката на това малко разрушено място, което беше наследила от първия си съпруг, но освен това можеше да си играе на баба.

Нола каза лека нощ на Флорин и забърза надолу по коридора към стаята на Таша и Дани.

Завари Дани да спи по коремче, малкото й дупе се извисяваше като хълм под юргана, а палецът й беше пъхнат в полуотворената устичка. Нола усети да я изпълва нежност.

— Мамичко? — извика я Таша от другото легло. Говореше на нос, като че е настинала или… или е плакала.

Седеше изправена, без дори да се обляга на таблата на леглото. Лицето й, блестящо от жълтата светлина на нощната лампа, изглеждаше мъничко и изпито. Лице на стара жена с тяло на единайсетгодишно дете. Само косата й, кестенява, леко чуплива, изглеждаше незасегната. Таша я беше чакала през цялото това време, без да заспива.

— Здравей, миличко… какво става? — Нола седна на ръба на леглото и машинално сложи ръка на челото на Таша, за да провери има ли температура. Беше хладно като мрамор.

— Дани издава страшни звуци насън. Чуй я само. — Таша сбърчи благопристойно нос заради тихото похъркване и сумтене, което идваше откъм Дани.

— Това ли ти пречи да заспиш? — Нола се приближи и обви с ръка тънките напрегнати раменца на Таша.

— Не.

— Нещо в училище ли?

— Ъхъ.

— Джамал ли пак?

— Той винаги е гаден — гласът й се превърна в болезнен шепот. — Учителката не ме харесва.

Сърцето на Нола подскочи. Какво е могло да накара Таша да мисли така? Нещо по-особено… или старото отношение „пет пари не давам“, което учителката проявяваше от началото на годината? Госпожа Милнър й беше направила впечатление на човек, който е напълно изтощен от работата си. Може би я е вършила прекалено дълго, макар че не изглеждаше много по-възрастна от Нола, която беше на трийсет и седем. Спомни си онази глупава и вероятно опасна история със станиола — беше дала на няколко единайсетгодишни деца като научна задача вкъщи да разтопят станиол. Вярно, Нола вдигна голяма врява. Но така би постъпила и всяка друга майка, стига акълът й да си е на мястото.

— Да не би да ти се кара за онези програми, които ти създаваха проблеми?

Таша поклати глава, раменете й силно се тресяха под ръката на Нола, накрая изрече през сълзи:

— Тя, тя ме кара да участвам в пи-пиесата!

Пиесата? Трябва да са съобщили в някое от онези ксерокопия, които училището непрекъснато изпраща по момичетата — родителски срещи, учебни екскурзии и как да чистят децата от въшки. А, да. Нещо за седмицата на чернокожите и за пиесата за движението за граждански права, която ще поставят петокласниците.

— Дала ти е някоя от онези неприятни роли, където през цялото време нищо не казваш? — попита весело Нола с надеждата това да е всичко.

Таша захлипа още по-силно.

— Аз т-трябва да бъде по-лошата жена, дето крещи на Роза Паркс, че е се-седнала в а-автобуса!

Нола усети как нещо в нея се надигна, бавно, като голяма равна скала. През нея се понесоха чувства, които тя смяташе за погребани с майка й… че не може да си намери място, че не е достатъчно черна… нито пък достатъчно бяла.

Обзе я ярост. Идеше й да удуши учителката на Нола.

— Каза ли ти защо е избрала теб? — попита нежно Нола, като с мъка удържаше гнева си. Галеше раменете на Таша, докато те спряха да се тресат и риданията й стихнаха.

— Тя нищо не каза, но аз си знам — извика Таша. — Джамал казва, че е защото съм бяла!

Бяла? Нола усети у нея да се надига истерия и трябваше да стисне здраво зъби, за да я задържи. Това беше върхът! Мама би оценила тази шега. Мама, която изгонили от три различни мотела на път за Мобайл. А мама имаше светла кожа, самата Нола имаше достатъчно светла кожа, за да „мине“, ако още можеше да се прилага това остаряло понятие. Макар кожата на Маркъс да беше малко по-тъмна от нейната, и двете момичета бяха светли. Не би трябвало да е изненада, че Дани и Таша изпъкваха дори сред съучениците си от испански произход.

— Ох, милото ми — тя въздъхна и внезапно се почувства прекалено изтощена, за да направи друго движение, освен да постави буза на косата на Таша, мека и нежна като млада трева. — Ще поговоря с нея. Утре.

Нола усети как дъщеря й се отпусна леко, а после, преди детето да осъзнае какво прави, понечи да си засмуче палеца. Хвана се и започна да глади с пръст долната си устна.

— Нали няма да кажеш, че аз съм ти казала?

— Ще кажа, че съм чула от другите майки.

— Значи госпожа Милнър няма да ми се сърди?

В този момент заприлича на малката Дани, която понякога искаше невъзможна утеха — като че Нола може да попречи на ожуленото коляно да боли, когато свалят лейкопласта, или да накара Маркъс да дойде, ако е забравил, че е неговият уикенд с момичетата.

Нола привлече Таша до себе си и леко я притисна. Беше писала да й изпратят формуляри за кандидатстване и ги беше прибрала в най-горното чекмедже на бюрото си — за „Грейс чърч“, Сент Люк, „Литл ред скул хауз“, „Френдс“. Може би догодина… не, наистина трябва да стане догодина. Особено за Таша. Тя беше умна и чувствителна, но беше твърде нервна, за да се справи с онези проклети тестове за интелигентност, които щяха да я вкарат в някое от „специалните“ държавни училища като „Хънтър“.

Само че таксите за частните училища са толкова високи десет хиляди долара на година, а ако изпрати и Дани — двойно (а как би могла да не изпрати Дани?). Не бяха точно бедни, но ако не успее да стане съдружник или началник-проекти, не биха могли и да мислят за частно училище.

— Сега ще спя — Таша се прозя, измъкна се от ръката на Нола и се сви под завивките, като подпъхна единия ъгъл на възглавницата под бузата си, а с палеца продължаваше да поглажда долната си устничка. Като ги погледне сега човек, може да си помисли, че с Дани са близначки.

— Лека нощ, мамичко.

— Лека, Таша.

Нола се наведе да целуне хладното челце на дъщеря си. Собственото й лице беше горещо и я болеше, а пулсът на слепоочието й блъскаше до пръсване.

Отново в кухнята, Нола помисли дали да яде нещо, но усилието да приготви дори само един сандвич й се виждаше прекалено голямо. Вместо това си наля остатъците от кафето и взе сухо парче кейк от кутията, оставена от Флорин върху шкафа. „На вечеря у Нола“ — засмя се тя наум, докато вървеше по коридора към спалнята си зад стълбите.

Но вместо да се съблече и веднага да си легне, Нола си спомни съобщението на Флорин за обаждането на Грейс — поредното — и се отпусна на ниската отоманка пред тоалетката.

Какво иска тази жена? Какво иска? Дали Грейс няма да опита да измъкне от нея онова, което обеща на майка си да пази завинаги в тайна?

Нола се огледа около себе си — стените, облепени в тапети със смел дизайн от птици и лози, модерното легло с покритие от ръчно обработен махагон и черен лак. Цялата стая, целият апартамент бяха такива, бяха като нея, съжителство на силни противоположности — като например картината от началото на века, на която с маслени бои беше нарисувана жена, бродираща на светлината на лампа, и която с Маркъс бяха купили на страшно изгодна цена на един търг, закачена до гравюрата на Матис. Или като стария, вече излиняващ персийски килим, на който имаше купчина овални кутии[1], халогенна лампа за четене от зелен окислен месинг, тоалетна масичка, купена втора употреба.

Останки от предишен живот, помисли тя. Преди, когато Маркъс търгуваше с правителствени облигации, комисионните му й дадоха възможност да продължи обучението си и в същото време успяха да купят всички тези хубави вещи. Сега те служеха като ярко напомняне за времето, когато, вместо да убеждава сама себе си, че парите ще продължат да прииждат, е трябвало да ги крие под дюшека.

Тази недовършена работа с Грейс също служеше като напомняне. За стари обещания, които изобщо не е трябвало да бъдат давани. За детството, когато мама често имаше тревожния израз на уплашен беглец — каквато тя си беше в много отношения.

Лъже сама себе си, ако вярва, че като пренебрегва Грейс, накрая ще я накара да се откаже. Нола си припомни малкото момиченце, което през онзи ден влезе въпреки забраната в къщата на мама. Не. Грейс няма просто да изчезне.

Неочаквано Нола проумя, сякаш някой й удари плесница. Стана й ясно, като че погледна в кристална топка. Дошло беше време играта на криеница да престане. Трябва да се изправи лице с лице срещу това. Трябва да погледне Грейс Траскот в очите и да я умолява, ако трябва, да престане с всичко това, за Бога, просто да престане.

Беше късно — след единайсет, — но Нола знаеше, че ако остави това до сутринта, утре може да се отметне от решението си. А в този случай май трябваше да остави интуицията да надделее. Вдигна телефона и бързо набра номера на Грейс. Не беше нужно да го проверява. Грейс толкова пъти го беше съобщавала на телефонния й секретар, че Нола го знаеше вече наизуст.

Нола избра „Колом д’Ор“ на Двайсет и шеста, до Лексингтън. Беше шик и прекалено скъпо за нея, но тук със сигурност нямаше да срещне нито един познат.

Като пристъпи от острия вятър в уютната топлина на ресторанта, леко наведена, за да мине през ниския вход, тя изпита странна смесица от чувство за приятен уют и все по-силен ужас. Огледа масите до тухлената стена зад бара и веднага забеляза жената, която седеше сама и й беше смътно позната.

Да, наистина беше тя. Много по-възрастна, но въпреки това чертите, които Нола помнеше отпреди толкова години, можеха да бъдат ясно разпознати. Знаеше, че Грейс е хубава. Но, Боже, колко беше мъничка. Дори седнала личеше, че е около метър и петдесет. Миниатюрна жена, облечена в тънка бяла блуза от парашутен плат, пъхната в тесни черни дънки, с изискано гобленово елече и дълъг златен гердан като гигантска гривна — амулет. В сравнение с нея Нола, облечена в панталони от камилска вълна и обемно пепитено сако, се чувстваше като полузащитник от националната футболна лига.

Оправи си мантото и тръгна към масата, като се наслаждаваше на тези няколко мига, през които можеше да наблюдава, без да бъде наблюдавана. Видя, че косата на Грейс е тъмна и копринена, докато собствената й трябваше да се пристегне на кок на тила, за да се изправи. А ръцете на Грейс бяха толкова малки, че сребърните пръстени изглеждаха някак абсурдни, сякаш дете се е преоблякло като възрастна.

Но въпреки размерите всичко в Грейс, дори и начинът, по който седеше — отпусната спокойно назад, едното стъпало, обуто в невероятно малка велурена бота, сложено върху коляното на другия, — сякаш казваше: „Знам какво искам и знам как да го постигна.“

Докато гледаше как Грейс отпива с небрежен жест от чашата перие с лимон пред себе си, Нола усети да я присвива стомахът, като че нещо я привличаше против волята й към Грейс. „Проклета да е. Проклета да е, задето намесва и мен в това.“

Можеше ли Грейс да знае колко е развълнувана? Всички тези съобщения, на които не можеше да се насили да отвърне… Нола беше превъртала многократно телефонния секретар. Търсеше… Какво? Някакъв знак, който да й покаже капана, може би заложен от Грейс?

Като се чудеше дали наистина не влиза в капан, Нола спря за момент по пътя между заетите маси и оправи сакото си отпред. После приближи, така че Грейс да я види.

— Здравейте. Вие трябва да сте Грейс.

Нола изпита мрачно удоволствие, като видя как Грейс се стресна изненадана и едва не разля питието си, когато скочи да се здрависа с нея. Нола седна на празния стол от другата страна на масата, усещайки, че бе огледана изпитателно.

Не се смущаваше, когато я наблюдаваха. Хората се зазяпваха в нея от дванайсетгодишната й възраст, когато беше кльощаво дете, високо колкото някои мъже, с крака до сливиците, облечена в рокли, които винаги бяха прекалено къси за нея. Впрочем майка й почти винаги я настигаше с иглата и конеца, но в същото време се кълнеше, че щом вечер остане до късно да отпусне подгъва, на сутринта Нола винаги израства с още някой сантиметър.

Вече не се прегърбваше, както през пубертета, за да изглежда по-ниска. Нола седеше изправена като дъска, с изпънат врат и поглед, вперен право напред като бразда, прокарана от земемер.

— Толкова се страхувах да не закъснея, че пристигнах с десет минути по-рано — каза Грейс с притеснен смях, който караше Нола да я хареса пряко волята си. — Ако ви бях изпуснала след всичко това, щях да си пляскам шамари до второ пришествие.

В говора й имаше едва доловима следа от южен акцент, като щипка захар в чаша силно турско кафе.

— А аз пристигнах… с леко закъснение — Нола успя да изобрази на лицето си лека усмивка.

„Не се извинявай. Не давай обяснения.“ Нола потисна с усилие обичайните полу извинения, които й идваха на ум. „Остави Грейс да дава обяснения.“

— Хубаво място — отбеляза Грейс, като се оглеждаше. — Четох някъде, че готвят добре.

— Не знам, никога не съм се хранила тук — Нола отвърна със сухата половинчата усмивка на работеща жена, която има строго разчетен бюджет и едва намира време да прегледа сутрешните вестници, камо ли пък да се занимава със статии за скъпи ресторанти. Сложи внимателно чантата си на скута и отбеляза с презрение голямата кожена торба на Грейс, преметната небрежно на гърба на стола, на разположение на всеки джебчия. Само някой отраснал в охолство може да си позволи подобно нехайство.

Грейс отпи още веднъж от чашата си под погледа на Нола.

— Уф. Ами… истината е, че сега всичко би ми се усладило. Снощи, след като се обадихте — отново същата обезоръжаваща усмивка, която караше Нола да я хареса пряко гласа на инстинкта, — май не можах да спя. На закуска можах само да пийна кафе.

— Добре дошли в клуба. Сънят по цяла нощ за мен определено остана в миналото.

Грейс я погледна неразбиращо.

— Имам две дъщери — обясни Нола. — Таша е на десет, а Дани тъкмо навърши шест.

— Помня, когато синът ми беше шестгодишен — в гласа на Грейс звучеше тъга по миналото. — Бих искала да можех да консервирам тази възраст и да я запазя за по-късно.

— Пубер? — Предположението не беше особено рисковано, изразът на Грейс предполагаше, че напоследък е преживяла няколко битки на този фронт.

— И то какъв! — засмя се Грейс, но Нола усети нотката на напрежение. — Крис навлиза в „онази“ възраст. Не съм сигурна дали проблемът е, че той е на тринайсет, или че аз минавам трийсетте. Така или иначе, понякога ми се струва, че ще изляза от кожата си.

— Случва ми се — Нола изви очи към небето със съчувствие. — А има още време, докато наистина дойде ред на Таша.

— Надявам се някой ден да имам възможност да се запозная с момичетата ви.

Нола усети, че се отдръпва от спонтанната симпатия, която се появи между тях, като от прекалено уютен огън. Трябваше да остане нащрек, бдителна, никакви глупости от рода „и двете сме на един хал“.

Като впери очи в Грейс, Нола каза:

— Не ми е ясно какъв смисъл би имало това.

Грейс рязко се наведе напред, подпряна на лакти, с прикован в Нола ясен, многозначителен поглед.

— Знам какво мислите. Не сте дошли тук на приказки.

Тя първа отклони очи и започна да си играе с червените пластмасови сламки в чашата си, потриваше ги несъзнателно между дланите си като упорит бойскаут, решил да запали огън с две пръчки.

— Боже мили, още не мога да повярвам, че сте тук. Бяхме само деца, нали така, но помня всичко за вас… и за… — Грейс се запъна, но после продължи — онзи ден.

Сега и Нола се наведе напред.

— Защо просто не зарежете това? Защо да го вадите на бял свят след толкова много години? За Бога, те и двамата са мъртви, бащите и на двете ни. Майка ми също. Не могат да се защитят.

Грейс пусна сламката в чашата и поклати глава:

— Аз никого не обвинявам.

— Сигурно е така, но въпреки това го показвате в лоша светлина.

— Моят баща… или вашия? — попита тихо Грейс.

Нола усети тихо жужене в ушите си като от прекалено натегнат стоманен кабел.

— Всъщност не става дума за тях — отвърна тя на удара с удар. — Става дума за вас. Откъде се взе тази непреодолима нужда да разровите миналото?

— Трябваше — отговори простичко Грейс. — Това нещо не ми излиза от главата толкова години, като лош филм, който се повтаря отново и отново. Не мога да повярвам, че една толкова страшна трагедия не се е отразила по същия начин и на баща ми. Как бих могла да опиша честно живота му, а да изпусна нещо така важно?

— Хубаво, а аз за какво съм ви? — Нола се облегна назад и кръстоса ръце пред гърдите си. — Знаете всичко, което има да се знае.

Сърцето й забърза трескавия си ритъм и Нола внезапно си представи с неприятно чувство как я проверяват с детектор на лъжата, за ръцете й са закачени жици, а писецът на машината чертае бясно неравна линия.

— Кого предпазвате, Нола? — настойчиво попита Грейс, като се наведе още по-напред. — Баща си? Защото можеше да стане убиец, ако не го бяха спрели?

Нола усети, че не може да си поеме достатъчно въздух. Зави й се свят, а пред очите й заплуваха черни петънца.

После си припомни: „Атаката е най-добрата защита.“ Като сграбчи ръба на масата, тя попита:

— Какво право имате да нахълтвате в живота ми и да се бъркате, където не ви е работа?

— Тя ви е накарала да обещаете, нали? Точно както майка и татко накараха мен да обещая.

— Не разбирам за какво говорите…

— О, не, разбирате. Изписано е на лицето ви. Страх ви е да говорите за това дори с човек, който е бил там. Някой, предполагам, майка ви, ви е внушил, че трябва да си мълчите, или ще се случи нещо наистина ужасно. — Усмивката на хубавото, изострено личице на Грейс беше мрачна. — Знам го, защото и с мен постъпиха така. Само дето не казаха направо, че не трябва да разказвам. Майка ми… може така да погледне човека, че той би предпочел да тръгне бос по жарава, отколкото да чуе какво мисли тя.

— С мен не беше същото. Мама… — Нола се спря. — Вижте, така доникъде няма да стигнем. Вече съм голяма. Сама взимам решения. По една случайност не смятам да дрънкам пред разни журналисти.

Докосна с хладна, трепереща ръка бузата си, която пареше като изгорена.

Зарадва се, когато келнерът ги прекъсна, за да остави поръчката й — джинджър-ейл.

— Не „пред разни журналисти“ — поправи я Грейс. — Пред мен, само мен. Искам да обясня така, че хората наистина да разберат.

— Не е толкова просто.

— Значи това искам да разбера. Защо не е толкова просто.

— А къде остават моите желания? — Нола усети как в нея избухна някакъв силен, ярък пламък.

Внезапно Грейс се облегна назад, лицето й беше бледо и сериозно. След това отново се наведе напред и леко докосна ръката на Нола.

— Знам, че сигурно няма да ми повярвате, но през цялото това време… съм си мислила за вас. Още преди да започна книгата, си мислех дали да не ви се обадя, просто… ами, за да поговоря с някого за това.

Нола усети същото присвиване като преди, нещо я привличаше към Грейс въпреки инстинкта, който й повеляваше да не се поддава. „Признай си — ти чувстваш същото.“ Жадуваше да се довери на някой, да сподели това ужасно бреме, бреме, което беше много по-тежко, отколкото си представяше Грейс…

„Внимавай“ — предупреди сама себе си.

— Искате да чуете истината? — Нола сякаш замахна с хладната точност на сатър, който се забива с месарски тезгях. — Зарадвах се, когато умря баща ми.

Видя ясно, че Грейс се слиса — нещо повече, беше всъщност шокирана — и изпита странно чувство на триумф.

— Боже Господи — възкликна Грейс леко като въздишка.

— Преди татко да умре, с мама живеехме добре само когато той беше на плаване — продължи Нола. — Нямаше го със седмици, а понякога и месеци. Като се върнеше, нещата бяха наред за известно време… но после му идваха тези ненормални идеи и започваше да се държи странно, обвиняваше майка в разни неща.

— Какви неща? — попита Грейс.

— Повечето бяха дреболии — продължи Нола почти сякаш говореше сама на себе си или сънуваше на глас. — Татко крещеше, че се е „надула“ от работата си в Капитолия и че той вече не знае дали тя е бяла или чернокожа. После си втълпяваше, че му изневерява. С какви ли не мъже! Веднъж реши, че спи с любезния господин Кросли, който работеше на пазара, където мама пазаруваше. Друг път нарочваше чичо Лестър, собствения си брат.

— Какво правеше майка ви?

Нола поклати глава, потънала в спомени.

— Мама ставаше много тиха и после татко, той… — млъкна, изгубила желание да продължи.

Грейс обаче, без да казва нито дума, не я остави да спре дотук. Наведе се толкова напред, че Нола усещаше дъха й върху лицето си като слаб летен ветрец. Лешниковите й очи светеха като слънчеви отблясъци върху вода.

— Понякога я удряше — довърши Нолас безизразен глас.

Грейс остана смълчана за миг, със сериозно лице.

— Съжалявам — каза накрая. — За вас трябва да е било ужасно.

— Какво ви интересува? — В гърлото на Нола се надигна горчив, стипчив вкус като от недозрял плод. — Вие дори не ме познавате.

— Така е — призна Грейс, — но винаги съм се питала дали и вие се чувствате също така задушена. В края на краищата родителите не са ни питали дали искаме да приемем тяхната загладена версия на истината.

— Тогава защо не ми се обадихте преди десет години?

— Не знам. Нещо все ме спираше в последната минута. Страхувах се, че ще бъдете като тях, ще се държите, като че всичко това въобще не е ставало.

Нола усети как студът от ледената чаша в ръката й премина нагоре и заля гърдите й.

— Станало е — каза тя, думите се измъкнаха като ръждясали пирони от отдавна закована врата. — Татко… стигна твърде надалеч. Мама се уплаши и се обади на баща ви. Тя винаги разправяше, че Юджин Траскот може да реши едва ли не всеки проблем. Да, знам, че стана случайно, но той наистина реши проблема. Всичко завърши добре за мама и мене и зле за татко. Край на историята.

— Нищо с толкова страшен край не приключва истински — каза тихо Грейс, но Нола потрепери от правдината на думите й.

После заяви рязко:

— Вижте, това си остава между нас. Повече от това нищо не мога да направя за вас.

— Дори сега, когато камъчето е изплюто и ако ме подкрепите, наистина ще спасите репутацията на баща ми? — настоя Грейс.

Нола се почувства като човек, който се олюлява на невероятно стръмна урва и всеки момент ще падне в бездънна пропаст.

— Аз… не мога — повтори тя вяло.

— Защо не можете? Той е бил добър към вас, нали? Знам, че след смъртта на баща ви се е грижил за майка ви и вас. Отделил е пари да отидете в колеж.

Нола кимна несъзнателно:

— Да, беше добър с нас. Плащаше заплата на майка дори, когато тя вече беше прекалено болна да работи.

— Тогава помислете за това като за начин да му се отплатите!

— Моля ви — помоли Нола. — Не знаете какво искате от мен.

Но Грейс не възнамеряваше да спре, да я остави на мира.

— Нола, няма кой друг. Вие трябва да помогнете.

Нола усети как железният й самоконтрол изведнъж поддаде.

— Свикнали сте да получавате каквото искате, нали? Грейс Траскот, привилегированата дъщеря на великия сенатор. Е, нека да ви съобщя…

— Грейс! — отгоре ги прекъсна един дълбок глас.

Нола вдигна глава и срещна погледа на най-зелените очи, които беше виждала някога, върху почти плашещо красиво лице. Остана й бегло впечатление за къдрава тъмнокестенява коса и пълни чувствени устни, преди да види ясно мъжа, застанал до масата им. Невъзможно е мъж в Ню Йорк през деветдесетте да изглежда така и да не е или женен, или обратен, или най-после жертва на нарцисизма. Но той й се усмихваше с явно истински интерес.

— Бен Голд — представи се той и протегна ръка. Хубаво здрависване, сухо и твърдо, без да е прекалено агресивно.

— Нола Емори — Отвърна тя. Леката усмивчица, която играеше на устните му, и начинът, по който я гледаше, а накараха да попита:

— Познаваме ли се отнякъде?

Името му наистина звучеше познато.

— Не сме се срещали, но аз съм слушал много за вас — Бен се засмя чаровно, а после, като видя учуденото й лице, допълни: — Работя за баща си в „Кадоган“.

— Баща ви е?… — тя вдигна вежда.

— Джек Голд. — След като Нола не реагира, Бен се обърна към Грейс, като очевидно се забавляваше: — Не си ли й казала, че ходиш с издателя си?

Нола видя как Грейс сви смутено рамене и сведе поглед към масата.

Като избягна темата, Нола отбеляза весело:

— Трябва да е интересно баща ви да ви е шеф. Бас ловя, че понякога се чувствате все едно изобщо не сте излизали от дома.

Видя как лицето на Бен потъмня, но миг след това той се пошегува:

— Само дето, когато поискам да ми увеличат джобните пари, става дума за доста по-големи суми.

Нола усети усмивка да разтегля устните й. После се сети защо името му звучеше познато — ако не се лъже, онзи роман, който най-накрая успя да прочете до края, беше посветен на някой си Бен Голд.

— Вие сте редактор на Роджър Янг, нали? — попита тя.

Той кимна, очевидно му достави удоволствие, че тя е направила връзката.

— Но нямам нищо против да призная, че бих искал да съм редактор и на Грейс… Най-малкото, сега щях да обядвам с две красиви жени вместо с един много педантичен старец.

Нола прекъсна неловкото мълчание, което обгърна масата, със смях, който изненада самата нея също толкова, колкото се изненада, очевидно, и Грейс. Не знаеше точно защо се смее, дали защото прямотата на този млад мъж й достави удоволствие, или заради облекчението, че поне за малко той я отърва от настойчивия разпит на Грейс.

— Съжалявам, че не можеш да седнеш при нас — каза Грейс.

— Аз също, но дългът ме зове. Той е мой автор, лекар, който, надявам се, ще стане следващия Притикин. — Премести куфарчето в другата си ръка. Носеше тъмносиньо кадифено сако и плетена вратовръзка, които изглеждаха почти преднамерено небрежни, също като велурените обувки и тъмните очила, пъхнати в къдриците му. — Твърди, че третата възраст е свързана с културата. Според него при идеални условия човешкото тяло е проектирано да съществува сто и двайсет години. Сигурно това значи, че по скалата на доктор Дорфмайер ние тримата още не сме стигнали пубертета.

По един абсурден начин Нола се почувства поласкана, че Бен я включи в това „ние“, и от начина, по който я гледа — един миг по-дълго, отколкото трябва, всеки път, когато очите им се срещаха. Колко отдавна не беше усещала така остро мъжкото внимание?

Не че се стараеше особено да забелязва тези неща. Парен каша духа, помисли тя. Какво й беше казал Маркъс, докато си събираше багажа, побеснял, със зачервени очи? „Никой няма да те обича като мен.“ Сети се, че тогава помисли: „Слава Богу, не бих издържала някой да ме обича така още веднъж.“ Откак той се изнесе, тя се наслаждаваше, че разполага сама с цялото легло. Едва напоследък беше започнала да се чувства така, сякаш спеше върху лед.

Нола срещна погледа на Бен, който вече се канеше да си тръгне, и усети, че лицето й поруменява. След като той изчезна през сводестия вход в съседната зала, тя, без да иска, се запита дали някога ще го види пак.

— Изглежда приятен — каза Нола на Грейс. Гневът, който изпитваше само преди минути, беше изчезнал. На негово място дойде тежка умора.

— Приятен е — въздъхна Грейс и започна пак да къса салфетката си на малки парченца. — Просто не знам дали мога да стана мащеха на трийсетгодишен мъж.

— Сгодени ли сте?

— Не — очите на Грейс се плъзнаха встрани.

Нола усети, че е засегнала болезнено място. Бързо смени темата.

— Оня ден видях името ви във вестника. Не беше във връзка с всичко това — тя разпери ръце. — Нещо за някакъв цирк?

— А, да — Грейс, която явно се беше разпаднала на парчета като салфетката си, се овладя. Поусмихна се. — „Биг Епъл Съркъс“. Благотворително представление за ПЕН. Няколко писатели ще се изложат пред публика. Добре ще бъде, ако не се пльосна по корем. Изпълнявам номер на трапеца.

— Звучи опасно.

— Има мрежа — Грейс сви рамене. — Освен това в колежа бях в отбора по гимнастика. На гредата бях най-добра.

— Е, желая ви успех. — Нола чу нотката на горчивина в гласа си и видя, че тя не убегна и на Грейс.

— Ще имам нужда — каза тя, а после добави с въздишка. — Ох, Нола, все още не мога да ви обясня, нали? Успях ли да променя нещо с това, което ви разказах?

След неловка пауза Нола отвърна тихо:

— Разбирам откъде идвате. Просто не искам да пътувам с вас оттук нататък.

Грейс изведнъж се извъртя на стола и започна да рови в голямата кожена торба, която висеше на облегалката на стола. Извади кутия с ръкопис и я пъхна в ръцете на Нола.

— Моля ви — прошепна тя със сълзи на очи, — прочетете я. Нищо няма да ви стане поне да прочетете какво съм написала. Може да си промените решението.

Нола се изправи рязко.

— Решението ми вече е взето. — Но въпреки това взе ръкописа, хвана го с две ръце, като че той можеше да й даде опора срещу обгърналата я световъртежна вълна. — Извинете ме, но трябва да вървя. Съжалявам за обяда.

Грейс протегна ръце и хвана ръката на Нола, стисна я между детските си длани един такт по-дълго, отколкото би трябвало да продължи ръкостискането. Но не се опита да я спре.

Докато вървеше към изхода, като се препъна, когато подът леко се наклони надолу, Нола чувстваше тежест в стомаха, като че всъщност бе яла прекалено много на обяд.

Дали Грейс е усетила, че крие нещо?

Беше ли отгатнала какво Нола не можеше да й каже: истина, по-шокираща, отколкото някой може да си представи?

Един час по-късно Нола седеше с шефа си пред голямата маса в заседателната зала, а пред тях бяха разпръснати рисунките й. Виждаше изненадата, изписана на тънкото му, издължено лице, докато ги разглеждаше. Знанието, че тя е спечелила наградата „Карнеги“ и така желаната награда на Международната асоциация на архитектите от „Купър юниън“, не можеше да го подготви за проекта пред очите му.

Всъщност самата тя още не вярваше. Проект, в който личеше такава увереност и такова новаторство — беше като в приказката за обущаря и джуджетата: нещо, което някой е начертал като по магия, докато тя спи.

Но Кен не подскачаше от възторг… Боже, та той дори не се усмихваше.

— Не прилича на това, което имах предвид — каза той.

Шефът й беше безцеремонен и тя му се възхищаваше за това дори когато я поставяше в неудобно положение. Нола се мъчеше да държи задника си залепен за кожената седалка на въртящия се стол. Когато я погледна — сините, близко поставени очи зад роговите рамки на очилата бяха изпълнени с удивление, — сякаш някой прокара парче шкурка по опънатите й нерви.

— Ако някой беше оставил тези неща на бюрото ми, никога не бих познал, че са твои — продължи той. — Не са в твоя стил.

— Така е, но все пак харесват ли ти? — попита Нола на един дъх. Трябваше да разбере. Веднага. Преди да рухне от напрежение.

Кен вдигна глава, като че изненадан от въпроса.

— Щях да съм луд, ако не ги харесвах.

— Тогава значи са твои. — Тя преглътна с мъка вълнението, което се надигаше в гърлото й. — Искам да кажа, не само на фирмата. Ами лично твои.

— Да, естествено, но несъмнено ти ще получиш голяма част от признанието…

— Искам да кажа, Кен — прекъсна го тя. — Че бих предпочела името ми да не се появява никъде във връзка с този проект. Ако го изберат — знам, че това е голямо „ако“, — ще се съсипя от работа, но ще го завърша. Само че искам да остана зад кулисите. — Тя извади измачкана изрезка от вчерашния „Таймс“ и му я подаде. — Може би това ще изясни проблема.

Кен прочете, после погледна Нола с намръщено недоумение.

— Нед Емори е баща ми — каза тя. — Майка ми работеше за сенатора Траскот.

Кен потърка с бяла безкосмена ръка тясното си лице, което винаги й напомняше за хрътка, застанала нащрек.

— Хубаво, но въпреки това не разбирам накъде биеш.

— Да кажем, че ще бъде по-добре да не се намесвам. Може да изглежда като протежиране. Или пък като точно обратното. Госпожа Траскот вероятно ще иска да няма нищо общо с мене. Сигурно ще й напомням нещо, за което тя предпочита да не мисли.

Кен потърка замислено брадичка.

— Може би си права. Познавам някои от хората в онзи комитет, а те сто процента не биха искали да разсърдят Корделия Траскот. Все пак… — Той разпери ръце като момче от предградията, въпреки всичко си оставаше син на ченге от Флашинг. — Ще бъда откровен с теб, Нола. Харесваш ми. Харесва ми работата ти. А това — той почука с пръст върху рисунките, — е дяволски талантливо.

Тя си позволи миг тържество, а после бързо попита:

— Но?

— Трябва да го обсъдя с момчетата. Да видя какво мислят.

— Кога?

— Ей, задръж малко. Утре. Колкото се може по-скоро ще ти съобщя резултата.

Нола потисна нетърпението си и каза:

— Сигурно ще мога да почакам дотогава.

През по-голямата част от живота беше сдържала чувствата си, трябваше да е свикнала вече.

Когато се върна на работното си място, лавицата над чертожната дъска, където между свитите на рула проекти беше напъхала кутията с ръкописа, привлече вниманието на Нола. Бавно се протегна и го свали долу, тежестта сякаш щеше да откъсне ръцете й.

„Толкова много имам да разкажа…“

Не можеше да се отърве от страшното убеждение, че Грейс няма да се откаже, че ще упорства, докато не получи всички нужни за нея отговори.

Нола забрави фронталното сечение за Чанг, което беше обещала да свърши до края на деня, за момент забрави дори собствения си проект, който в момента пътуваше по коридора към шефските кабинети, отвори кутията и започна да чете.

[1] Shaker box — кутия с проста, изчистена линия, без украшения — Б.пр. ↑

Пета глава

Юджин Траскот обичаше да разказва една история: как помогнал на Линдън Джонсън да убеди Конгреса да приеме Закона за гражданските права. Споделил с президента един малък номер, който му вършел добра работа, когато се кандидатирал за нов мандат. През един ден от седмицата, между девет и десет часа сутринта, вратата на кабинета му била отворена за местни верни привърженици на партията и бизнесмени, които искали да се снимат с депутата Траскот, тогава член на мнозинството в Камарата. Разбира се, всеки уважаващ себе си депутат желаел да запечата за поколенията и заради собственото си политическо израстване как се здрависва с важна клечка… така през няколкото минути, нужни на фотографа да композира снимката, представителят на Куинс бъбрел дружески със своя почитател и спечелил повече влияние и информация, отколкото ако дни наред обикалял страната, за да води политическа кампания.

Джонсън харесал идеята и без да губи време, я въвел. Всеки понеделник между девет и десет сутринта Овалният кабинет бил отворен за членовете на Конгреса и Сената, които искали да се снимат с президента…

Грейс спря да пише и се загледа в думите, които светеха на екрана пред нея. Вратът й се беше схванал, а и я боляха очите. Все едно се опитва да върви през мокър цимент. Не би трябвало да е така, помисли си. Най-трудното вече е зад гърба й — безкрайните проучвания, мъчителното написване на черновата. Винаги беше харесвала етапа, през който минава сега — да прегледа ръкописа, да смени реда на някои абзаци и изречения, да вплете тук-там късчета нова информация.

Защо е толкова напрегната?

Може би защото работи без прекъсване от осем часа сутринта, като на обяд хапна пред монитора само един приготвен набързо сандвич. Време за почивка, каза си Грейс.

Записа файла, върху който работеше, и изключи компютъра. Но книгата не излизаше от главата й.

Сети се за обяда с Нола Емори, от който беше минала точно една седмица. Оттогава нещо все се въртеше из ума й. Думи, казани от Нола? Или премълчани от нея? Грейс не можеше да се отърве от чувството, че Нола крие нещо…

Може би просто си въобразява. Напоследък, благодарение на Хана, обръщаше внимание на всяка дума, всеки дребен жест или израз на лицето, който може да има смисъл, обратен на привидния.

Хана. Мисълта за нея напомни на Грейс, че макар от рано да беше приключила с коледното пазаруване (изпита клаустрофобия само като си представи как след Деня на благодарността обикаля магазините с тълпи от хора), все още не беше намерила подарък за Хана. По-късно следобеда, след генералната репетиция за цирковото представление, ще ходят с Лила и Крис на пазар. Може би Лила ще има някаква идея какво да вземе. По свой собствен ексцентричен начин Лила улучваше подходящото нещо за всеки случай. Например, когато Грейс си счупи палеца на крака, Лила й подари само един домашно плетен чорап.

Грейс беше тръгнала към кухнята, за да си направи чаша чай, преди Крис да се прибере от училище, когато звънна телефонът. Втурна се обратно към кабинета да го вдигне.

— Госпожо Траскот? Обажда се госпожа Елърби от училището на сина ви. Боя се, че имаме малък проблем с Крис.

Като чу непознатия повелителен глас, Грейс се отпусна на стола пред бюрото си.

— Случило ли му се е нещо? Добре ли е? — чу собственият си глас, който ставаше все по-висок от безпокойство. — Да не е… не се намира в никаква опасност, нали?

Мислите й отлетяха назад, към страха, който изпита малко след раздялата с Уин, когато училището беше свършило преди часове, а Крис още не се беше върнал и тя се обаждаше трескаво на всичките му приятели и съученици, докато накрая звъннаха от участъка да кажат, че са го задържали за кражба в магазин. Разкъсана между гнева и облекчението, че все пак му няма нищо, тя се чудеше дали да го натупа, или да го прегърне.

— Не, няма защо да се вълнувате — побърза да я успокои госпожа Елърби. — Но бих предпочела, ако нямате нищо против, да дойдете тук да обсъдим това лично.

В миг Нола, книгата и Хана бяха забравени. Грейс грабна палтото и чантата си и излетя през вратата — можеше да мисли само за своя син, който се чувстваше нещастен и за пореден път беше забъркал някаква каша.

С бялата коса, изгубилата лъскавината си, и обикновеното, сякаш току-що измито лице, госпожа Елърби напомни на Грейс за монахините, които й преподаваха вероучение: невъзмутима, с поглед, който не е зъл, но е изострен, след като години е следил за ученици, които дъвчат дъвка, кръшкат или нарушават реда. В момента лицето й имаше извинителен израз, задето беше накарала Грейс да дойде чак тук. Но после каза:

— Наистина няма причина за паника. Поне засега…

Грейс усети едно особено чувство в стомаха, както когато кола неочаквано попада на каменист участък от пътя. Чувстваше се някак виновна, като че щяха на нея да четат конско. Наистина какъвто и да е проблемът с Крис, той вероятно е отчасти и нейна грешка.

Огледа малкия кабинет със стъклени стени и диван с неравна повърхност, по който бяха разхвърляни играчки. На стената над бюрото имаше дъска за обяви, където с цветни кабарчета бяха накачени ярки цветни детски рисунки, родителски бележки, съобщения за учителски съвети, родителски срещи, екскурзии.

— … с някои от осмокласниците става така — говореше госпожа Елърби. — Годината започна скоро и е малко рано Крис вече да нервничи, но човек никога не знае. Така или иначе, случаите са само два. — Грейс видя как училищната възпитателка разрови една от спретнатите купчинки книжа на бюрото си и извади две малко измачкани бележки, написани на жълти листове от бележник. — Това вашият почерк ли е, госпожо Траскот?

Бележките бяха съвсем еднакви. „Моля да извините отсъствието на Крис от училище вчера. Не се чувстваше добре.“ Подписът гласеше: Грейс Траскот.

У нея се надигна буен гняв към Крис, неочаквано силен. Как е посмял!

При последната забележка в бележника му някой от учителите оптимистично го беше определил като „… понякога неотзивчив, но работим по въпроса!“. Можеше да приеме липсата на отзивчивост. Справяше се с нея месеци наред, даже години. Но това…

Върна бележките на госпожа Елърби.

— Не — каза дрезгаво, сама учудена, че ръката й трепери. — Не съм писала тези бележки.

— Така си и мислех — въздъхна госпожа Елърби. — Ох, Боже… сигурно и утре сутринта ще получим още една.

— Значи днес не е бил на училище? — вената на едното й слепоочие запулсира.

— Щях да ви извикам по-рано, но едва днес, докато преглеждах тези документи, видях една бележка с истинския ви подпис и проумях истината — госпожа Елърби протегна ръка и я потупа успокоително. — Няма защо да се плашите. Винаги се е връщал вкъщи навреме, нали? Можем да приемем, че и днес ще се прибере навреме. Трябва да се е измъкнал заради някое кино или някой от онези видеоклубове, в които момчетата висят постоянно.

Грейс се опита да осмисли успокоението на госпожа Елърби, но мисълта й се въртеше трескаво в кръг. Ами ако Кристофър не е отишъл на кино или в някой видеоклуб? Като се има предвид колко крадци и улични престрелки има в този град, той може да е в опасност или дори да е пострадал.

С усилие се сдържа да не скочи и да хукне да търси сина си. Не, госпожа Елърби е права. Винаги се е връщал вкъщи, ще се върне и този път. А после? Няма да реши проблема, като му прочете едно конско.

Грейс се загледа в празния вече коридор. „Трети клас на мис Лонгейкър“, пишеше на табелката, закачена на стената над колекция многоцветни рисунки. Пътешественици с мускети, усмихнати пуйки, индианци, понесли кошници с кукуруз. Само след две седмици е Денят на благодарността — време, когато семействата се събират отново, когато хора, които не се виждат често и може би дори нямат много общо помежду си, се хващат за ръце през масата.

Грейс се сети, че са канени да прекарат Деня на Благодарността у брата на Джек в Ню Рошел, и изведнъж й се прииска да заплаче. Познаваше Арон, застрахователния агент, и неговата изпъстрена с идиш реч, колекцията му от еврейски произведения на изкуството, с която обичаше да се хвали. И широкобедрата Дора, майката на техните пет умни и невероятно добре възпитани деца.

— Какво смятате да правите? — попита Грейс, която изпитваше едва ли не омраза към тази жена с добро лице, която днес имаше нещастието да бъде приносител на лошите новини. Започна да извива дръжките на голямата платнена чанта, поставена върху обутите й в сини дънки колене.

— Всъщност се надявах вие да предложите нещо. Ако има някакъв домашен проблем, бих могла да ви препоръчам някого. Имам няколко имена на терапевти, при които и преди съм изпращала ученици — госпожа Елърби се наведе напред и сниши глас. — Всичко това, разбира се, е напълно поверително.

— Крис вече ходи при психоаналитик — съобщи й Грейс. — Отпреди две години.

Изпита силно разочарование, като че беше следвала всички пътни знаци, а не успяваше дори да се приближи до желаната цел. Към кого да се обърне сега? Към Уин? Той ще каже, че с него Крис е съвсем друго дете — весело, общително, приказливо. На всичкото отгоре това, по дяволите, е вярно. Беше ги виждала заедно, знаеше как светва лицето на Крис, когато баща му влезе в стаята.

А доктор Шапиро? Той правеше всичко, което е по силите му, ако се съди по сеансите, в които взе участие. С него Крис поне разговаряше… макар Грейс неволно да мислеше понякога, че процесът наподобява вадене на пирони от дъска с голи ръце.

— Ами тогава… — възпитателката явно се чудеше какво да каже.

Грейс се изправи.

— Ще поговоря с Крис — каза тя, като се надяваше да звучи уверена, контролираща положението, макар всъщност да се носеше на зигзаг по шосето. — Няма да се повтори.

Никой не можеше да гарантира това и те двете го знаеха, но какво друго би могла да каже?

Последният звънец би, докато вървеше по пътеката през поляната, сгушена между училището и малкия каменен параклис на църквата „Сент Ендрю“, и Грейс се озова насред препусналия табун ученици. Учебници и раници, конски опашки и обеци, дънки и тениски, украсени с ликовете на рок звезди, профучаваха покрай нея в изблик на какофония от смях, писъци и викове. Започна инстинктивно да върти глава и да търси с очи Крис.

Но разбира се, Крис не беше там. Сълзи напълниха очите й и усети как сви ръце в юмруци. Импулсивно спря пред телефонния автомат на ъгъла на Хъдсън и Кристофър.

Грейс говори с жената на рецепцията, после с някаква секретарка и накрая трябваше да почака една минута, преди Джек да вдигне слушалката.

— Грейс! — дълбокият му, весел глас я стопли, както би я стоплила чашата чай, която не успя да изпие у дома. — Говорех с Лондон по другата линия, но като разбрах, че си ти…

— Джек, извинявай, че те притеснявам в службата — прекъсна го тя. — Но се случи нещо.

Разказа му за Крис.

Малко се страхуваше да не й каже нещо като: „Това са то момчетата.“ Както би сторил Уин. Но почти видя как Джек се мръщи притеснено, докато й казваше:

— Боже, само това ти липсваше сега. Мога ли да помогна с нещо?

— Тръгвам за вкъщи — отговори му тя. — Ако не е там… — остави неизречени най-страшните си опасения.

— Виж какво, ще дойда у вас. След десет минути или най-много петнайсет, ако не успея да хвана такси.

— Джек, не си длъжен да… — започна Грейс, но той вече беше затворил телефона.

Как е могла изобщо да се съмнява в любовта му? — питаше се Грейс, докато бързаше към улицата да хване такси. Макар да е заслепен по отношение на Хана, или може би тъкмо поради това, той е най-внимателният човек, когото познава.

Грейс слизаше от таксито пред блока си, когато видя Джек да завива иззад ъгъла. Той забърза крачки, за да стигне по-бързо при нея.

— Не беше длъжен да идваш — каза му Грейс, — но се радвам, че си тук.

Джек я прегърна, а тя зарови лице в палтото му. Чуваше приглушените удари на сърцето му, макар да не изглеждаше задъхан, а трябва да е минал разстоянието до дома й почти на бегом, за да стигне толкова бързо.

— Не се тревожи — каза Джек. — Нищо лошо няма да му се случи.

— Ох, Джек, знам, че Крис по всяка вероятност ще се върне. Не ме е страх от това. Просто… чувствам, че го губя, че той постепенно изчезва някъде.

Когато тя се отдръпна, той отмести кичур коса, паднал върху лицето й — пръстите му бяха топли въпреки студения вятър, който гонеше есенните листа по улицата, където стояха. Това беше едно от нещата, които най-много харесваше у Джек — той излъчваше осезателна топлина, подобно на стара печка с дърва, поставена в ъгъла на ветровита стая.

— Ще му мине, като порасне — каза Джек. После сякаш разбра, че е казал една от онези повърхностни утехи, дето ги има във всяко списание, и добави с въздишка, — но междувременно ще бъде трудно, знам.

— Хана поне не бяга от училище.

— Понякога ми се иска да го правеше. Тя взима всичко толкова навътре.

— Бих искала да повярвам, че Крис е там някъде и си прекарва страхотно. Само че, Джек, той се опитва да ми каже нещо… Просто не знае как. Моя ли е вината?

— Крис е добро дете — каза Джек и по съсредоточения му израз тя разбра, че наистина го мисли. — А ти си страхотна майка. Недей да обвиняваш себе си.

Сълзи пареха очите й.

— Благодаря, май имах нужда да го чуя. — Грейс примига и го погледна. — Но можеше да ми го кажеш и по телефона.

— Не е ли по-добре да го чуеш лично?

Тя кимна.

— Сега знам защо се влюбих в теб.

— Значи не е било заради дискретния ми чар и сексапила ми?

— Е, и заради тях, де…

Той се ухили, а сините му очи заискриха.

— Бих те поканила да влезеш — продължи Грейс, — но Крис трябва да се появи всеки момент, ако вече не е тук. Мисля, че е по-добре да се заема сама с тази работа.

В същото време част от нея жадуваше Джек да каже: „Грейс, стига вече си се заемала сама. Време е някой да се намеси.“

Ако само Крис беше техен син с Джек, щеше да е естествено той да поговори с Крис. А после двамата с Джек щяха да обсъдят тихо проблема в спалнята, щяха да споделят объркаността си и да се опитат да измислят решение.

Джек обаче каза само:

— Добра идея.

Самотност заля Грейс. Внезапно и съвсем необяснимо се почувства изоставена. Това обаче беше глупаво, Джек беше прекъснал работата си, за да се втурне на помощ — колко мъже биха направили същото? Какво повече би могла да очаква? Така или иначе, Крис по-скоро би слушал някой евангелист на улицата, отколкото да приеме съветите на Джек.

— Вечерята остава ли? — попита Джек.

Тя кимна разсеяно.

— Защо не се срещнем в „Балдучи“ след работа и да вземем някои неща? Така няма да трябва да готвиш? — добави Джек с дяволит израз.

— Звучи добре — отвърна Грейс, като се опитваше да звучи ентусиазирано, без да се чувства така. — Ще ти се обадя, когато с Лила се върнем от пазар.

Докато пътуваше с асансьора към етажа си, Грейс за своя изненада се почувства по-зле, отколкото преди Джек да дойде да я утеши. Но когато отключи вратата на жилището си, чу пулсиращия ритъм от уредбата на Крис. От вълната облекчение, която се свлече отгоре й, й отмаляха коленете.

Завари Крис в неговата стая, легнал на кревата, прехвърлил една ръка през очите си, като че дори анемичната светлина от лампата бе прекалена за него. Прескочи куп смачкани дрехи, пръснатите касети, чинията с трохи от сандвич и врътна рязко копчето за звука на касетофона.

Музиката прекъсна с един последен писък и Крис подскочи като убоден с карфица.

— Ей!

Грейс седна на леглото му, в ушите й звънеше, а сърцето й биеше лудо от гняв. Отвори уста да се нахвърли върху него, после нещо я спря. Като че излезе извън себе си, а тялото й зае нейна по-мъдра и по-добра двойничка.

Пое си дълбоко дъх.

— Крис — каза тя нежно. — Хайде да тръгваме. Хайде, обличай си якето.

— Къде? — присви той очи.

— Навън.

— Мамо, имам домашни — протестира Крис.

Тя понечи да каже нещо в смисъл, че човек има домашни само ако е ходил на училище, но някак успя да си задържи езика зад зъбите.

— По-късно ще ти помогна да си напишеш домашните. Хайде, денят навън е прекрасен и не трябва да отива на вятъра.

Погледна я, като че беше превъртяла.

— Ами ти? По какъв случай не работиш?

Така ли я вижда Крис? Винаги твърде заета, за да му отдели време. А сега, когато го има Джек, дори още по-недостъпна. Грейс усети рязко убождане, все едно й правеха подкожна инжекция. Спринцовката беше пълна с вещество по-силно от всеки наркотик — истината.

— Работя — отвърна тя, докато се опитваше да издърпа отпуснатото му тяло от леглото. — Ако това да мъкнеш петдесет и пет кила живо тегло не е работа, здраве му кажи.

Крис пусна лека усмивка. Провеси крака отстрани на матрака, а гуменките му тупнаха върху издраскания под до леглото.

— Това има ли нещо общо с Джек? — попита той, а на бледото му слабо лице се изписа подозрение.

— Кой Джек?

— Мамо, ела на себе си.

— На себе си съм. Ти си единственият мъж, с който искам да прекарам следобеда.

Нямаше нужда да му казва, че довечера Джек ще дойде на вечеря, дотогава щяха да минат часове.

— Държиш се глупаво. Къде отиваме? — изглежда му хрумна, че неочакваното й поведение може да е свързано с бягството му от училище, защото го видя как се изчерви изведнъж, руменина се плъзна изпод яката на измачканата синя риза и заля лицето му.

Грейс хвана отпуснатата му ръка и я стисна. Сиво-сините му очи я загледаха с нов израз, в който подозрението беше примесено с копнеж.

— В цирка — каза му Грейс.

Грейс, застанала на тясната стоманена платформа високо над цирковата арена, помисли за китайските писатели в затворите, заради които събираха пари с това благотворително представление, и се запита дали нямаше да е по-мъдро просто да направи едно значително дарение. Тъкмо сега обаче така силно трепереше, че дори да иска, не би могла да напише чек.

Погледна надолу и едвам различи стройната, атлетична фигура, която се отпусна на мястото до Крис на първия ред. Дори от това разстояние успя да познае отпуснатата елегантност на стойката, начинът, по който буйната руса коса блестеше на светлината. Уин. Той какво прави тук? Как изобщо е научил за тази генерална репетиция?

Притеснението й за изпълнението на трапеца избледня, а мястото му зае друго безпокойство. Какво иска? И защо си е правил труд да дойде чак до „Линкълн Сентър“, като можеше просто да й се обади по телефона? При това в делничен ден, когато винаги е затрупан от срещи, явявания в съда, заседания, показания под клетва — всяка минута е запълнена с работа.

Трябва да е нещо свързано с Крис — може би ще се опита да я придума да разреши на Крис да прекара Коледа с него.

Усети, че дъхът й започва да излиза на резки тласъци и я обзема гняв. Крис беше прекарал миналата година с баща си, дядо си и баба си в Мейкън. Тази година беше неин ред. Разбира се, той ще се извини, ще каже, че не е искал нищо да разваля. Господин „Кой, аз? — Аз съм напълно невинен“. Толкова характерно за него — никога нищо лошо не иска да направи, никога не осъзнава кога наистина причинява болка на хората.

Като миналия май, когато му каза, че за рождения ден ще подари на Крис скейтборд, а той отиде и му купи цял проклет велосипед. Естествено, щом пред очите му се появи супер колелото с десет скорости, Крис даже не погледна скейтборда си.

„Уин да върви по дяволите“ — реши Грейс.

Тя откъсна поглед от бившия си съпруг и стисна по-здраво лоста на трапеца. Уин, Крис — всичко изчезна, пое дълбоко дъх и се приготви да скочи, сърцето й биеше лудо, мускулите на ръцете и краката й бяха толкова напрегнати, че почти се схващаха. Беше упражнявала това движение десетки пъти, но мишниците и цялото й тяло се изпотиха от паника. Ала каквото ще да става, няма да покаже на Уин колко е уплашена.

Кимна леко на Емилио, който стоеше готов на другата платформа до брат си — и двамата бяха еднакво смугли, с космати гърди и биха могли да минат за близнаци. После се оттласна с върха на цвичките си.

Като че я бяха изстреляли срещу слънцето… към нея се втурнаха ослепителните прожектори, мрежата отдолу приличаше на трептящ меридиан. В най-високата точка на арката, описана от летящото й тяло, тя сякаш спря за момент, увиснала неподвижно в пространството за един страшен миг, преди Емилио, който висеше на колене от лоста на трапеца, да хване глезените й.

После се обърна надолу с главата и полетя обратно, като само тези две ръце, обхванали като стоманени окови глезените й, я спираха да не потъне надолу. Кръвта се хвърли към лицето й рязко като плесница, внезапното дръпване на земното притегляне сви гръбначния й стълб, краищата на косата й се метнаха нагоре и плеснаха лицето й. Гъстата, остра миризма на животински тор и дървени стърготини се надигна срещу нея като вълна на прилива.

После я хвана втори чифт здрави като менгеме ръце, спря устрема й и тя се приземи на отсрещната платформа.

Грейс усети парещите светлини отзад на врата си и погледна надолу към мрежата, закачена на не повече от четири метра над арената. Наистина ли щеше да я задържи, ако беше паднала? И какво я караше да мисли, че лекотата, с която се беше премятала, въртяла и подскачала като гимнастичка в училище и в колежа, ще се запази и през средната възраст?

Внезапно усети тежестта на всичките си тридесет и седем години. Коленете й се подкосиха. Малки бели светулки заплуваха в периферията на зрението й. Вкопчи се в брата на Емилио — Рамон, който изглеждаше отпуснат като котка.

— Много по-добре този път — каза той. — Не толкова… като дърво.

Направи бързо движение с дясната ръка, като че сече дърва, после се усмихна толкова широко, че съвършените му зъби проблеснаха на светлината на прожекторите.

Грейс усети как очите й се сведоха, за да види дали Уин все още я гледа.

Гледаше я. Отпуснат удобно на първия ред, подпрял крак в скъпа кожена обувка на другото коляно, усмихнат, като че най-малко от всичко може да му хрумне мисълта да се случи нещо лошо. Такъв беше Уин. Фи Бета Капа[1], капитан на отбора в Харвард, сред десетте с най-добър успех в колежа по право, съдружник в „Хоровиц, Айкенс и Файн“ след само пет години работа. Той очакваше да му се случват хубави неща и рядко биваше разочарован.

Може би я беше обичал, помисли тя. Доколкото е бил способен да обича. Тя самата несъмнено го беше обичала въпреки всичко — като сляпо, наивно и глупаво вярваше, че той никога няма да й причини болка.

Това обаче е в далечното минало, каза си твърдо.

Една стълба се спускаше от платформата и Грейс тръгна надолу по нея, а краката й с лекота намираха напречниците. Под нея група работници сглобяваха някаква сложна люлка и звуците от бормашините и чуковете кънтяха в пространството на огромната шатра. С периферното си зрение забеляза как един по-възрастен едър мъж в измачкан сив анцуг се опитва отчаяно да запази равновесие на върха на някакво движещо се колело. Норман Мейлър? Грейс се обърна и му махна, доволна, че не е единствената писателка, достатъчно луда да си рискува живота заради ПЕН.

Няколко мига по-късно, стъпила щастливо на земята, тя намери отвор в ниската дървена бариера, която обикаляше арената, и се отправи към Уин.

— Здрасти, какво правиш тук? — поздрави го тя, като чувстваше странна, засилваща се замаяност, която приличаше донякъде на световъртежа при трапеца.

Бившият й съпруг се изправи да я поздрави, плахата усмивка го правеше да изглежда едва ли не на възрастта на Крис — русо момченце, което се надява да измъкне някаква специална привилегия от учителката си. Той дори изглеждаше като колежанин — сиви панталони от камгарен плат, колосана риза с разкопчана яка, елече в леки, преливащи нюанси на синьото.

— Забелязах името ти в „Таймс“, в списъка на светилата, които ще участват в благотворителната програма на ПЕН. Обадих се и някакъв човек ми каза за генералната репетиция — той се усмихна. — Не исках да изпусна възможността да те видя в действие.

— Искаш да кажеш, че не си дошъл заради Крис? Мислех… — Тя се огледа и откри, че синът й не е наоколо. — Къде е Крис?

— Каза, че иска да хвърли един поглед зад кулисите, но мисля, че искаше да ни даде малко време насаме. Имаш ли няколко свободни мига?

Гласът на Уин с едва доловимите южняшки обертонове я успокояваше като позната мелодия… и в същото време я тревожеше, защото винаги обещаваше повече, отколкото, както знаеше тя, Уин би могъл да изпълни.

Грейс помълча малко, колкото да му даде да разбере, че неговите желания не са непременно закон за нея, а после отговори:

— Да. Добре. Само да си сложа нещо.

— Заповядай — той грабна черното сако от кашмир, преметнато на дръжката на стола, и й го подаде с леко присвиване на раменете, което без съмнение имаше за цел да я обезоръжи.

Грейс се поколеба, защото не искаше да го приеме. Но ако откаже, няма ли да се получи все едно за нея това има значение?

Тя го облече.

Шито специално за високия метър и осемдесет Уин, сакото почти стигаше до коленете й и миришеше мило на „Олд Спайс“ — одеколона, който Уин използваше още през годините им в колежа. Неизвестно защо тя леко се раздразни от любезността му и от начина, по които очите му спираха на север от шията й. Може би е прекалено голям джентълмен, и не иска да я гледа полуразсъблечена. А може би тялото й е изгубило всякаква привлекателност за него?

Мътните го взели. Не трябваше ли бившите съпрузи да са големи копелета? Да, и той е като тях… само че добре възпитано.

— Виж, ако става дума за Коледа — изтърси тя. — Не мисля, че трябваше да правиш планове, преди да си говорил с мен.

— Крис ли ти каза? — Уин прокара ръка през косата си, която беше гъста и с цвят на зряло жито, все едно е бил цялото лято на някоя яхта.

Някакъв странен копнеж изпълни Грейс… тя само не можеше да реши дали иска да бъде с Уин, или иска просто да бъде Уин — вечно млада, златна, магична. Той с такова умение преодоляваше неловкостта от това неочаквано и нежелано появяване, че тя трудно можеше да се разсърди за лекотата, с която сега избегна да отговори на въпроса й.

— Виж, Грейс, наистина съжалявам. Не беше нищо определено. Просто стана дума за това. Струва ми се ясно го предупредих, че първо трябва да поговоря с теб.

Той й отправи своята подкупваща момчешка полуусмивка, която на времето разтопяваше сърцето й.

— Май Крис просто искаше да ми го върне — Грейс въздъхна и свали гарда с няколко сантиметра. — Само Господ знае за какво. Напоследък се дразни само като го погледна.

— Знам какво искаш да кажеш — потвърди Уин с иронична усмивка.

Но, дявол го взел, той всъщност не знаеше…

Също като по време на брака им, когато се отнасяше с пренебрежение към брачните клетви, сякаш правилата и споразуменията на останалите хора не се отнасят за него.

Споменът нахлу от миналото. Преди две години имаше писателска конференция в Ню Орлианс. Грейс толкова искаше да се върне обратно вкъщи при Уин и Крис, че избяга от банкета на факултета „Пол Прудом“ и хвана по-ранен полет до „Ла Гуардия“. Даже не помисли да се обади на Уин и да му каже, че е на път за вкъщи. Докато таксито пълзеше по магистралата на Лонг Айланд, тя мислеше само как има нужда да бъде с Уин и че всичките идиотски неща, за които се караха напоследък — като например това, че той непрекъснато отменяше уговорките в последния момент, защото имал прекалено много работа в службата и я оставяше с един излишен билет или с пропаднали резервации за вечеря, — всъщност не са толкова важни. Ще измислят нещо, ще отидат на дълга почивка или ще се обърнат към специалисти, каквото и да е.

После, като стигна до блока, Грейс се втурна бегом нагоре до третия етаж, вместо да чака асансьора, който подобно на всичко в сградата често се разваляше. На някой друг би могло да се види смешно, като сцена от фарс на Фейдо, как тя влетя задъхана в апартамента и извика: „Уин! Крис! Върнах се! Къде сте?“… а Уин се появи на вратата на спалнята им с пребледняло лице, стиснал трескаво хавлията около тялото си, мънкащ някакъв насилен поздрав.

Трябваше й един миг, преди да осъзнае истината. Макар да виждаше съвсем ясно през открехнатата врата вихрушката от руса коса, бели бикини, крака, които се пъхаха в дрехи, тя си помисли съвсем спокойно: „Много е рано да си е легнал вече, още няма девет. Трябва да е наистина изтощен заради делото Хашимото…“

После изведнъж се сети: Нанси. Не би могла да сбърка жената, която зърна през вратата на спалнята. Най-добрата й приятелка Нанси Джеръс, съпруга на Сам Джеръс — техни съседи още от времето, когато живееха с Уин в онзи ужасен апартамент на шестия етаж на Източна седемдесет и осма. Нанси беше станала шаферка на сватбата й (което доста ядоса Сиси), Грейс и Уин бяха кръстници на първородното дете на Нанси и Сам — Джес. Всеки август след раждането на Крис те четиримата наемаха една и съща къща до брега на океана на Файър Айланд, споделяха грижите за децата, перяха общо дрехите от пясъка, редуваха се да ходят с велосипед до пазара…

Болката нахлу с трясък. Яростна, безмилостна, тя притисна главата и гърдите й, та се наложи да се хване за масата, за да не изгуби равновесие. О, Боже… О, Боже… О, Боже…

Някое приключение за една нощ, това би могла да прости. Кратка авантюра с една от дългокраките стройни секретарки, които пълнеха службата на Уин. Но Нанси? Внезапно осъзна огромното значение на това откритие, сложните ходове, лъжите, трупани една върху друга с месеци, може би дори години.

Изведнъж дойдоха на мястото си неща, които навремето изглеждаха без никакво значение. Начинът, по който Нанси, когато говори с Уин, слага ръка на рамото му. Това, че тя се смееше най-силно, когато Уин разказваше някой виц. Онази вечеря, когато тя настойчиво обясняваше на Грейс как не трябва да се издокарва, а после ги посрещна на вратата с кехлибарен копринен саронг, който имаше същия цвят като очите й, а русата и коса беше вдигната на кок, от който по дългата й шия се спускаха къдрички.

Но не можеше да е само Нанси. Трябва да е бил и Уин…

От унеса я изтръгна внезапното пърпорене от крилата на едно пиле, което се издигна с цвърчене във въздуха, подгонено от клоун в червена перука. Тя си пое дълбоко дъх и си представи балон, пълен от тих, сладък въздух. Наложи си да остане съвършено учтива, дори безгрижна.

— Горкият Крис… сигурно щеше да е по-добре, ако майка му си седеше вкъщи и печеше курабийки, вместо да скача на трапеца — каза тя със смях.

— Прекрасна беше там горе — каза й Уин. — Напомни ми за онези състезания по гимнастика, в които участваше в Уелсли. Винаги ги правеше да изглеждат лесни.

— Аз си спомням само много изкълчени глезени и разтегнати сухожилия.

— Не ми казвай, че това не ти харесва — каза той като се усмихваше. — Познавам те, не си щастлива ако не живееш в напрежение.

Тя обаче не искаше да говорят за добрите стари дни с Уин… или за това какво я прави и какво не я прави щастлива.

Погледна си часовника.

— Виж, Уин, малко бързам. Мислех да облека нещо, а после с Крис да се срещнем с Лила. Има ли нещо, за което искаш да говорим?

— Ами, всъщност има — той я покани с жест да седнат на местата, където по-рано седяха с Крис. Имаш ли нещо против да седнем? Ще ни отнеме само минута. Става дума за майка ти.

— Майка?

Грейс рязко се отпусна на най-близкото място втренчила очи в жълтия обръч, изпуснат от някакъв дресьор, който се удари и спря пред оградата срещу нея. Един писател, когото тя разпозна като Роджър Янг, авторът на технотрилъри, който правеше най-големи тиражи за „Кадоган“, се стрелна след обръча и го закачи ловко с пръст. Спомни си разказа на Джек колко надменно взискателен е Янг и как всички в „Кадоган“ — освен неговия редактор Бен — мразеха да имат работа с него.

— Говорих с нея миналата седмица — гласът на Уин беше тих. — Грейс, тя наистина е разстроена заради тази книга. Никога не съм я чувал толкова… Ами, за пръв път откак я познавам, тя изгуби самообладание. Говорила ли е с тебе за това?

— Не съвсем — Грейс се опита да се сети какво си казаха последния път, когато разговаря с майка си. — Тя ми разказа за завесите, които ще слага в хола и — а да — нещо за болницата. Радваше се по повод новия радиоложки апарат за детското крило в Хилдейл.

— Нищо за книгата?

— Аз точно затова се обадих: да й кажа какво правя и защо, но тя направо ме отряза. Каза, че би било хубаво, ако собствената дъщеря на татко не забравя, че хората ще прочетат книгата и ще повярват на всяка глупост. И в случай, че ми е излетяло от ума — лошият вкус си е лош вкус независимо дали се проявява писмено или по някакъв друг начин.

— Разбирам. — Уин като че се чувстваше малко неловко, дори неудобно. — Е, боя се, че нещата може да се окажат по-сериозни, отколкото личи от думите й. Тя поиска съвет от мен… в качеството ми на юрист. Грейс, ако не спреш това, майка ти ще поиска нареждане за спиране на издаването.

Грейс изведнъж се почувства объркана. Какво се опитва да й каже Уин? Той знаеше какво наистина се е случило с татко й и Нед Емори. Разказа му преди години, малко след като се ожениха. Може би Уин още тогава не й е повярвал… а майка й след всичкото това време някак си е успяла да убеди сама себе си, че този инцидент изобщо не се е случвал?

— Не може да го направи — Грейс скочи от мястото си.

— Намираме се в Съединените американски щати, Грейс. — Той я хвана за китката и я дръпна да седне пак, пръстите му бяха топли и странно успокояващи. — Всеки може да съди всекиго за всичко… и в наши дни в повечето случаи го правят.

— О, Боже, трябваше да се сетя — тя вдигна коленете си и подпря стъпала на ръба на стола.

— Честно казано, малко съм изненадан, че не си се съобразила с чувствата на майка си, когато си писала тази книга.

Думите му бяха брутално директни, но нежността в гласа му ги смекчаваше.

— Остави какво съм написала, тя никога няма да ми прости какъв човек съм. В нейните очи съм направила само едно правилно нещо — омъжих се за теб, а виж какъв беше резултатът.

Когато се развеждаха, майка й беше безмилостна. „Уин те обича беше й казала тя. — Той ме увери, че никога не е имал сериозни чувства към тази жена.“ И най-накрая майка й прочете конско, всъщност й се накара, като че беше някое капризно двегодишно момиченце. В края на краищата Грейс избухна и започна да крещи, че може би майка й трябва да се омъжи за Уин, щом бил толкова прекрасен.

— Все още мисля, че донякъде беше права за нас — отвърна Уин с усмивка, в която имаше доста тъга по миналото.

— Ти си на нейна страна, предполагам — тя потърси потвърждение в израза на лицето му. — Уин, това е лудост. Знаеш, че казвам истината.

— Знам какво вярваш, че си видяла — сиво-сините очи на Уин бяха ясни и влудяващо невинни.

— С други думи, цялото нещо е плод на въображението ми — каза безизразно Грейс.

— Не съм казал това.

— Не беше и нужно.

Уин въздъхна и тя внезапно се почувства пак на девет години.

— Грейс, не съм дошъл тук да се карам с теб. Честно.

— Какво смяташ да правиш? — попита тя и обгърна тялото си с ръце, за да спре тръпките, които пробягваха по гърба й.

— Да правя? Нищо. Дадох й името на друг адвокат, разбира се.

— Защо?

Сега той изглеждаше изненадан и обиден.

— Бих казал, че е доста очевидно, не мислиш ли?

— Уин, ако се съгласиш да я представляваш, няма ли да има доста голяма възможност да я спреш, така да се каже, в решителния момент? Грейс усети как сърцето й успокоява ритъма си, докато се мъчеше да налучка решението на проблема. — Според нея ти винаги си прав. Ако поискаш, би могъл да я убедиш, че трябва да потегли на червен светофар.

Уин поклати глава.

— Не искам да страда. Не искам нито една от двете ви да страда заради това.

„Ако толкова те беше грижа за чувствата ми, нямаше ли да размислиш, преди да скочиш в леглото с Нанси?“ Не някоя случайна жена, а Нанси. Най-близката й приятелка, с която беше споделила на някакво парти, след като пийна малко повече, че под роклята си няма нищо. Уин харесва да не носи нищо под роклята си, беше прошепнала Грейс. Възбужда се от мисълта за това.

„Дали Нанси е носела бельо онази вечер?“ — запита се Грейс.

Ами Уин… само секс ли е било, или той всъщност е обичал Нанси?

Ох, Уин…

Уинстън Коноувър Бишъп. Беше го срещнала на някакво събиране на Кана Алфа, когато и двамата бяха втора година студенти, тя в Уелсли, а той в Харвард. Някак не се изненада, когато научи, че е от Мейкън, само на една планина от Блесинг — името му беше от онези, които очакваш да срещнеш върху надгробна плоча от времето на Гражданската война.

Те имаха много общи неща — и двамата обичаха Фокнър, не понасяха Никсън и се радваха на всяка дейност сред природата. По някакво съвпадение майките и на двамата бяха сестри от обществото Хи Делта[2] в университета „Джордж Вашингтон“. Едва ли не имаха общо родословно дърво, да не говорим за традициите.

Сети се как празнуваха Коледа след сватбата, как всеки декември отиваха в Брустър, до една ферма за дръвчета, където оглеждаха редиците смърчове, ели и борове, подредени като царевица, докато намерят съвършеното дърво. А също и празненствата, онази смешна вратовръзка „дядо Коледа“, която подари на Уин и той започна наистина да я носи, ежегодната обиколка на сградата с коледни песни, прочутия яйчен коктейл на Уин с малко вино. Самата коледна вечер, когато пъхаха полузаспалия Крис в зимните дрехи и го водеха за службата в полунощ в „Сент Патрик“, а тя коленичеше до Уин в онова огромно пространство, където над тях се носеше музиката на хора, и притискаше до гърдите си топлото телце на сина им…

„Спри“ — нареди си сама. Какъв смисъл има да се рови в миналото?

— Виж, аз искам не по-малко от майка това да не се раздухва прекалено — каза Грейс, като се върна обратно в настоящето. Само дето аз и тя не сме на едно мнение как трябва да се постъпи.

— Хайде, Грейс. Това, което правиш, може би е напълно етично от журналистическа гледна точка… но последствията в този случай не се отнасят до някой остров насред Тихия океан — той втренчи в нея изпитателния си поглед. — Преди да реша дали да се намесвам, трябва да разбера дали можеш честно да обещаеш, че не става дума за някакво твое желание да отмъстиш на майка си.

— За какво? Да не би вие двамата да мислите, че й имам зъб за нещо? Уин, нещата между мене и майка не стоят така. Ние просто не сме… Просто на повечето неща не гледаме по един и същи начин. Все пак тя ми е майка. Никога няма преднамерено да й причиня болка.

— Може би тя не е съвсем убедена в това.

Грейс усети как сълзи напълниха очите й.

— Ти наистина си на нейна страна! — извика тя и избърса нос с опакото на ръката си.

— Грейс, съжалявам. Не исках да те разстройвам — Уин й предложи носната си кърпа, но тя заклати силно глава и бутна ръката му.

Примига и видя едно прекалено слабо момче с хлътнали гърди да си проправя път към тях сред столовете. Отдалече би могла да заблуди себе си и да повярва, че това е нечий чужд син — заради начина, по който стъпваше внимателно на възглавничките на стъпалата си, като че се опасяваше да не привлече прекалено вниманието, заради начина, по който държеше наведена главата си, така че меката му кестенява коса закриваше по-голямата част от лицето му. Сърцето й се сви.

— Крис! — извика тя.

Той спря на метър-два от нея, погледът му прескачаше между нея и Уин, поради което обикновено затвореното му лице изрази някаква особена бдителност. Той полуповдигна ръка и махна вяло.

— Здрасти, извинявайте, че ви накарах да чакате.

— Ела тук, приятел — Уин стана и се приближи към него. Той преметна ръка през раменете на сина си и го прегърна така здраво, че фигурата на Крис сякаш се сля с тялото на баща му. Крис вдигна нагоре светналото си лице и Грейс усети сърцето й да се свива от завист. Уин се усмихна към сина си и каза:

— Чувам, че с мама ще ходите на пазар.

Усмивката на Крис изчезна. Той заби поглед в пода и измърмори:

— Има нещо такова.

— Лошо. Надявах се с теб да хапнем, а после да отидем на някоя ранна прожекция.

Крис погледна към Грейс с безмълвна молба и пряко волята си тя се почувства изнудена, макар че можеше да не е преднамерено. За пореден път тя и Уин влизаха в подмолна схватка, при която Крис попадаше между двете враждебни армии.

— Мамо… — понечи да каже Крис.

— Ей, няма проблем, ще остане за друг път — Уин се намеси бързо, за да избави Грейс от необходимостта да играе ролята на лошия. — Уговорката за уикенда важи, нали?

— Разбира се, татко.

— Така те искам. Запазил съм един тенис корт само за нас — той замахна с въображаема ракета. — Готов ли си да разбиеш стареца?

Крис вдигна глава и отново се усмихна на баща си с откритост и приемане, които извикаха у нея чувство на ревност и болезнен копнеж.

„Къде е голямото ми момче?“ — викаше Уин, като се върнеше от работа. И петгодишният Крис се хвърляше към него като малка ракета, връхлиташе отгоре му и обгръщаше с две ръце коленете му. След като дадоха на Уин делото за банкрута на „Пан Ам“ и той започна да работи по двайсет и четири часа в денонощието, Крис чакаше да чуе как Уин отключва вратата. Дори сега понякога сякаш дебнеше в засада, наострил уши да чуе изщракването на вратата, която нямаше да се отвори, да чуе стъпките, които влизаха в друг апартамент на половин град разстояние.

Уин нямаше вина за това, че синът му го боготвори. А и Уин все пак спазваше мярката. Познаваше го достатъчно добре да предвиди, че няма да оспорва плановете й да прекара Коледа в Бъркширс с Джек и Хана.

— Ще ми се обадиш ли? — попита тя Уин.

Уин кимна.

— Щом поговоря с майка ти.

Грейс се напрегна.

— Какво ще й кажеш?

Той помълча, а после отговори:

— Че като неин адвокат я съветвам да направи опит да се разбере с теб, преди да предприема каквото и да било.

— Уин? — извика го тя тихо, когато той вече тръгваше. — Благодаря.

— Ей, за какво са приятелите? — погледът му беше нежен, пълен със съжаление… и още нещо. Копнеж? Запита се за миг дали неговата намеса в тази история с майка й ще се окаже в края на краищата добра идея.

Уин беше изминал половината път към изхода, когато тя се обърна към сина си.

— Върви. — Грейс постави ръка между щръкналите плешки на Крис и леко го бутна. — Знаеш как се увличаме с Лила като почнем да дрънкаме — сигурно ще умреш от скука. Само кажи на татко си да не те държи прекалено до късно.

Проследи с очи как Крис настигна баща си, а Уин доволно преметна ръка през раменете на сина им. Внезапно я изпълни чувство на болезнена мъка по дните, когато бяха семейство — пълноценно, незасегнато от нещата, които се случиха после.

С изненада усети, че в гърдите й, където допреди малко имаше единствено пепел, се е разгоряла искра и я подтиква да бяга, да бяга бързо, където й видят очите, само да се отдалечи от Уин.

[1] Фи Бета Капа — основано през 1776 година почетно общество на американските студенти високи постижения в академичната работа. — Б.пр. ↑

[2] Фи Бета Капа, Хи Делта, Капа Алфа — американски студентски общества, членуването, в които често се определя от академичните постижения. — Б.пр. ↑

Шеста глава

На юношеския щанд в Сакс, докато с Лила си проправяха път през лабиринта от варени дънки, огромни ризи и украсени с изкуствени диаманти якета, Грейс си помисли: „Няма никакво значение какво ще подаря на Хана. Няма да й хареса, а мен ще мрази, задето се опитвам да я подкупя.“

Какво можеш да вземеш на едно шестнайсетгодишно момиче за Ханука, когато дори не празнуваш Ханука? Комплект ножове? Трион? Еднопосочен билет до Ботсвана?

— Какво ще кажеш… зелената или синята?

Лила вдигна един модел блуза в два различни цвята.

— Честно? — попита Грейс.

— А, приличам ли ти на някой, който иска да го лъжат? С изключение, разбира се, на пичовете, които ужасно се страхуват да се обвържат, но трябва да се преструват, че искат да се женят, за да преспят с мен. Ако е достатъчно готин, ще му повярвам дори да ми каже, че папата е евреин. И така?

Грейс се засмя.

— В такъв случай… нито едната, нито другата.

Нито един от двата цвята не отиваше на боядисаната коса на Лила — бяло — руса, щръкнала на кичури във всички посоки. Рожденото й свидетелство издаваше, че е на трийсет и шест години, но с черния клин и каубойските ботуши, с коженото яке, наметнато върху бледозелено копринено боди, и черната минипола тя изглеждаше като момиче, което още пазарува на щанда за тийнейджъри. Само ако се вгледаш по-отблизо, ще видиш бръчиците около очите и устата, почти толкова незабележими, колкото и кучешките косъмчета, които я покриваха от главата до петите.

Лила Ниланд, фризьорка на домашни любимци. Грейс се усмихна, докато мислеше за кучешкия фризьорски салон на най-добрата си приятелка. Постепенно той стана шик… много музиканти, актьори и други известни хора ходеха там, отчасти, подозираше Грейс, защото Лила се интересуваше много повече от кучетата, отколкото от личността, която държи другия край на повода.

Беше виждала как Лила хваща ръмжащ доберман, дава му да разбере с длани кой е шеф, а после го успокоява, говори му мило, докато не започне да лиже лицето й, кротък като пекинез. Тя имаше същото въздействие и върху хората — държи ти синджира изкъсо, а в същото време би ти дала и ризата от гърба си.

Запозна се с Лила преди десет години, когато заведе колито си Харли да го подстрижат. Лила забеляза, че Грейс киха непрекъснато, а очите й са зачервени и подпухнали. „Сенна хрема“ — обясни Грейс. Лила поклати глава: „Ъ-ъ“ — и посочи с пръст Харли. Както се оказа, Лила беше права. Грейс беше алергична към кучета. Тогава Лила се оказа ангелът — избавител, който се грижеше безплатно за Харли, докато минат тестовете за алергия и се получат резултатите. А после, когато Грейс размишляваше мъчително какво да направи с кучето, Лила отново я спаси, като предложи да осинови Харли с щедро позволение за посещения.

Сега Грейс се молеше Лила да успее да й помогне не само като намери нещо подходящо за Хана, но и с цялостната картина — да й подскаже как да оправи бъркотията, в която се превърна животът й.

— Ами за Хана? — попита Лила, като размахваше блузата пред нея.

— О, Боже, сигурно си правиш майтап.

— Какво й е?

— Нищо. Ако киселинният дъжд и токсичните отпадъци са ти по вкуса. Виж, Лила, мисля, че тук вървиш по грешен път. Преди всичко се съмнявам, че Хана ще иска каквото и да било, щом идва от мене.

— Дотам са стигнали нещата, а?

— Ето ти пример. Снощи вечеряхме в „Майкъл“ и тъкмо ни сервираха основното ядене, когато тя се втурна към тоалетната. Върна се чак когато плащахме сметката. Какво очаква да направя, да се извиня, че обичам баща й? — Грейс въздъхна. — Тази работа с Джек, не мога да разбера дали съм лудо влюбена… или просто съм си луда.

— Ела, хайде да пробваме това — Лила грабна някаква риза от закачалката и я помъкна към пробната.

— Но аз не… — понечи да протестира Грейс, обаче осъзна, че по този начин Лила иска почивка. Пък и в края на краищата не са ли пробните женски вариант на изповедалнята?

Внезапно на Грейс й се прииска да си излее всичко. Лила беше може би твърде пряма и рязка, но имаше добро сърце и повече разум от повечето психоаналитици. А на Грейс вече й беше писнало да се оправя сама.

— Знаеш ли, че най-много хора се самоубиват по Коледа? — отбеляза Лила, когато останаха сами в малката кабинка, която трудно побираше и един човек.

— Благодаря, сега вече се чувствам по-добре — Грейс присви очи към отражението си в огледалото. — Като стана дума, нарочно ли правят тези огледала така, че човек да добие желание да се хвърли от моста?

— Да — Лила се изсмя. — Някой младеж в контрола по качеството сигурно седи и вика: „Хей, Хенри, не е достатъчно олющено, върни го обратно!“ — Лила хвана здраво раменете на Грейс, като че е упорит териер, който се опитва да се откопчи от ръцете й. — Така. Какво става? Мислех, че си влюбена до уши.

— Бях. Съм — Грейс въздъхна. — Сложно е.

— Хана, нали? — Лила повдигна едната си тънка вежда.

— Ох, Лила.

Искаше й се да се отпусне направо на пода, насред разхвърляните етикети, телчета и конци. „Помогни ми, Боже, защото прегреших…“

Но какъв е грехът й? Какво друго е сторила, освен че се беше влюбила в мъж, който също като нея вървеше в комплект с детето си?

Лила кимна многозначително.

— Какво й каза онзи ден, след кошмарната вечеря?

— Какво можех да й кажа? Искаше ми се да я удуша. Само че аз съм възрастната, нали така? От мен се очаква да бъда разумна, да постигам помирение.

— Заеби това — думите на Лила прокънтяха в тясното пространство и шокираха Грейс. — Хайде, Грейс, стига с тази благотворителност. Просто бъди самата ти. Дай й каквото си проси.

— И какво е то, според теб?

— Да чуе какво мислиш.

— Бих й дала нещо повече — с крайчеца на окото Грейс зърна отражението си в огледалото. Дребна жена, облечена в жълто поло от копринена прежда и шоколадовокафяви панталони, със зачервени бузи, вдигната ръка с извърната длан, която като че се кани да зашлеви някого. Веднага я досрамя.

„Има и още един вариант — каза си тя. — Можеш да си тръгнеш оттук и да отидеш до най-близкия телефон. Да се обадиш на Джек и да отмениш срещата за довечера. Също и плановете за Деня на благодарността и Коледа. Всъщност да сложиш край на всичко.“

Животът ще стане много по-прост. Няма да се притесняват за децата. Няма да се карат с Хана и Крис заради времето, което двамата прекарват заедно без тях. Няма да се притеснява дали някога Джек ще й предложи брак.

Но мисълта да прекарва сутрините, вечерите и почивните дни без Джек я преряза като леденостудена вода, изпита на един дъх и на гладен стомах.

— Поне ще бъде честно — чу Лила да казва, сякаш отдалече.

Грейс я погледна.

— Тогава Хана наистина ще ме намрази.

— Като те слушам, май по-лошо от това няма да стане. А когато с Джек се ожените…

— Не ми е правил предложение — прекъсна я Грейс. — И ако е умен, няма да направи.

— Грейс, от какво се страхуваш толкова? Хана ще порасне и ще се отдели. Същото ще направи и Крис някой ден. Какво друго: че ще се карате, че той ще се нахвърли върху теб, че ти ще се нахвърлиш върху него? Тази работа си има име, моето момиче. Нарича се „брак“.

— Е, това го знам от опит.

— Уин? — Лила отхвърли въпроса с едно махване на ръката. — Вие с Уин никога не се карахте. Това е все едно да тръгнеш на кънки и да не си вземеш кънките. Уин просто не разбра къде е проблемът. Не му стана ясно. За теб. За вас. За брака.

— А Джек разбира ли?

— Не знам. Ти също няма да узнаеш, преди да го подложиш на изпитание — тя погледна Грейс дяволито. — Обаче знам, че Джек е едно от най-добрите момчета, които съм срещала в тази ера на костюмирани неандерталци, и ако ти не го вземеш, може да се опитам да врътна едно кръгче с него.

Грейс усети част от отчаянието й да се разпръсква. Трудно е да си в депресия близо до Лила. Тя се отнасяше с твърде голям възторг към живота. И към всички създания както на два, така и на четири крака.

— Хайде да излизаме от тази клетка за хамстери — нареди Грейс на приятелката си. — Още не съм купила онзи подарък.

— Боже, ама ти наистина пазаруваш отрано за Коледа, а? Аз пък винаги чакам до последния момент. Ако някога искаш да видиш с очите си какво е истинското безумие, опитай да влезеш в „Мейси“ час преди да затворят на Коледа.

Докато слизаха надолу с асансьора, пълен с жени в палта от норка, Лила прошепна:

— Имам алергия към кожа.

Грейс я погледна засмяна:

— Ти?

— Не, не е това, което мислиш. По-скоро е непреодолимо желание да застана на четири крака и да започна да ръмжа срещу всяко кожено палто. Знаеш ли какво направих последния път? — Тя взе от якето си кичур косми, които май бяха от коли, вдигна го да го огледа, а на малкото й личице бавно разцъфтя хитра усмивка. — Минавах покрай един от магазините за кожени изделия, на Двайсет осма или Двайсет и девета улица, и видях една жена да пробва дълго палто от сребърна лисица. Изглеждаше ужасно в него… направо отвратително. Внезапно разбрах, че няма да го понеса, ако тези така красиви животни са загинали заради нещо толкова грозно, за което някой ще изхарчи цяло състояние. Ето защо…

— Не ми разправяй повече… — прекъсна я Грейс със смях. — Сигурно си нахлула вътре и си бомбардирала всичко със спрей.

— По-хубаво беше. Отидох до един автомат от другата страна на улицата и се обадих на дамата.

— Не може да бъде!

— Просто помолих да ми дадат жената, която пробва лисицата. През витрината видях как продавачът подаде телефона. Казах й, че ако купи това палто, ще направи една от най-големите грешки в живота си.

— Тя не те ли попита кой се обажда?

— Попита ме. Казах й: „Гласът на твоята съвест“ — Лила се ухили. — Тя така и не купи палтото. Видях как го тикна в ръцете на продавача и изскочи навън цялата червена.

— Зла си, знаеш ли?

— Знам, нали затова се оправям толкова добре в живота.

Слязоха от асансьора на партера и се присъединиха към тълпата клиенти със сериозни лица, натоварени с фирмените пурпурночервени пликове на „Сакс“. Докато вървяха покрай щандовете с аксесоари, Лила увлечено заразказва една от своите истории от фризьорския салон за някакъв нашумял филмов продуцент, който довел красивия си златен кокер с плешиво петно на дупето, което според някакъв ветеринарен лекар щяло да остане завинаги без косми. Мъжът искал да знае дали трансплантират коса на кучета.

— Казах му да си купи хамстер и да го научи да върви по гръб.

Тя се засмя на собствения си отговор. Гласът й беше дрезгав, ясен и някак секси, Лила се смееше така както пееше Таня Такър. Не й трябваха огледала — където и да отидеше, виждаше отражението си в хората наоколо, които се обръщаха и й се усмихваха, защото не искаха да пропуснат шегата, каквато и да е тя.

После двете си проправиха път през тълпата, заобиколила щандовете с козметика, като маневрираха, за да избегнат въоръжените с парфюми манекени. Накрая, когато вече се бяха добрали до Пето авеню, Грейс даде няколко долара за Армията на спасението донякъде от благодарност, че успя да избяга от препълнения магазин.

Почувства се още по-добре, след като огледаха грандиозните витрини отвън. Темата им тази година беше „Бархетното зайче“ — историята за онази детска играчка, която оживяла, защото истински я обичали. Сцените бяха коя от коя по-пленителни, с прекрасно облечени механични фигурки, които се движеха сред декор, наподобяващ книжка с картинки.

Внезапно Грейс се вдъхнови. Кукла. Защо да не подари на Хана някоя от онези чудесни, ръчно произведени кукли, каквито колекционираше леля Зелма? Те бяха повече за украса, отколкото за игра, и съвсем не бяха детски. Сигурно бяха и безумно скъпи, но какво от това?

— Ела — каза тя и грабна Лила за ръката. — Хрумна ми нещо.

— Дано да е нещо за ядене. Умирам от глад.

— По-късно. Това е важно.

— По-важно от хотдог с горчица и кисело зеле? Да не би да знаеш къде мога да си купя обувки на „Маноло Бланик“ на половин цена?

— „Маноло Бланик“? Забрави. Освен това става дума за играчки, а не за обувки — Грейс задърпа приятелката си по улицата.

Магазинът, в който влязоха, беше дори по-претъпкан от „Сакс“, но Грейс не обръщаше внимание на това. Отминаха менажерията гигантски плюшени играчки, отделени в един ъгъл от партера, и се качиха с асансьора на втория етаж, където беше щандът с колекционерски кукли. Една до друга в редици бяха наредени малки принцеси с порцеланови лица и розови устни, облечени в кринолини, със сламени шапки и завити къдрици. Викториански, от времето на Регентството, от края на века — имаше моди от всички епохи.

— Мисля, че ще повърна — измърмори Лила.

Грейс я изгледа ядосано.

— Е, няма що, много ми помагаш.

— Точно така — Лила се обърна рязко с лице към нея и Грейс за пръв път забеляза, че на дясното й ухо виси обеца във формата на куче, а на лявото проблясва малък изумруд. — Грейс, ти май не си наред? Става дума за момиче на шестнайсет години. Ако на нейната възраст някой ми беше подарил кукла, щеше да си спечели враг за цял живот. Какво точно се опитваш да постигнеш — нормални отношения със заварената си дъщеря или отмъщението на инките?

Ентусиазмът на Грейс се изпари. Лила беше права. Къде й е акълът?

Видя как Лила хвърли поглед на едно малко дете на около метър от тях, което се беше проснало на земята, размахваше ръце и крака и пищеше, а изчервената му майка, клекнала до него, правеше отчаяни опити да го утеши. Уж случайно Лила докосна жената, докато минаваше покрай нея, за да я накара да се извърне, а в същото време се прицели с показалец в детето като с пушка и впери поглед в очите му. Момченцето престана да пищи и я зяпна с широко отворени очи и раззината уста. Майка му, без да забележи изправената до нея Лила, го вдигна и загука:

— Ще ти купя, която поискаш играчка, Тачър. Това е защото си добро момче и слушаш какво ти казва мама.

— Как направи това? — попита шепнешком удивена Грейс.

Лила сви рамене.

— Кучета и деца. Не са толкова различни. Трябва да им покажеш кой е шефът. Щом усетят, че имаш слабо място, и ти се качват на главата. Като тази работа с Хана. Както аз ги разбирам нещата, ти я оставяш да контролира положението. Оставяш я тя да нанася всички удари.

— Искаш да кажеш, че трябва веднага да отвърна на удара с удар?

— Не, но трябва да защитиш сама себе си. Хана само ще започне да те уважава повече, повярвай ми.

— Аз уважавам Шугар Рей Леонар. Това не значи, че искам да живея с него — тя спря да говори. — Ей, какво правиш?

Лила съблече коженото си яке с месингови капси, подредени в петолиние, и го напъха и торбата при дънките и бархетната риза, които Грейс беше купила за Крис. Лила се кълнеше, че това яке преди години й подарил не кой да е, а самият Брус Спрингстийн — според разказа, свалил го направо от гърба си от благодарност, задето спасила лабрадора на тогавашната му приятелка, или може би на сестра му.

— Отървавам ти кожата — отвърна делово Лила. — Не й казвай, че е от мене. Кажи й, че е от Брус. Може да падне на колене и да разцелува албумите му… но ще се сеща за тебе всеки път, когато го облича.

Грейс зяпна Лила, а после започна да се смее. Смееше се така бурно, че се просълзи. Чувстваше, че прилича на сърдитото дете преди малко — не можеше да спре, макар хората в магазина да я оглеждаха любопитно на минаване.

В следващия миг се озова в прегръдките на Лила. Лила миришеше малко на куче, но тази миризма беше приятна, успокояваща. Приятелката й я притисна веднъж здраво, а после я бутна да върви.

— Не е кой знае какво, нали така — гласът на Лила беше по-дрезгав от обичайното. — Така че да не чувам повече нито дума за това.

— Лила…

— Млъквай и тръгвай. Не съм се чукала с Брус, ако това искаш да ме питаш.

— Никога не съм… — като се извърна, Грейс видя ухилената физиономия на Лила и разбра, че темата е закрита.

Грейс носеше торбата като че е Свещеният Граал. Хана ще подскочи, като види якето. Но то не може да оправи всичко, нали?

Защото Джек може никога да не направи решителната крачка, дори да спечели някак Хана. От неомъжените си приятелки беше слушала много истории на ужасите за мъже, които се задоволяват години наред да ходят с някоя жена, докато тя накрая не ги зареже.

Джек обаче не е такъв, каза си твърдо Грейс. Той я обича.

„Ами? — обади се един презрителен вътрешен глас. — Ти така мислеше и за Уин.“

В шест и десет в „Балдучи“ беше лудница.

Докато Грейс и Джек се промушваха в пиковия час покрай купувачите, наредени до щандовете, хванали номерата си от списъка като печеливши билети от лотарията, Грейс почти съжали, че не предпочетоха друго заведение. В същото време обаче уханието беше опияняващо — вносни сирена, огромни подкови суджук, глинени гърнета с блестящи маслини, мляно екзотично кафе. Върху подносите имаше купчини салати с макарони, печени зеленчуци, ризото. А в предната част на магазина бяха наредени сандъци с такива деликатеси за сезона като например пресни смокини от Турция, яркочервени домати от Израел, праскови, които изглеждаха като откъснати преди минути от дървото.

— Какво ще кажеш да се наредиш на опашка за сирене, а аз да купя хляб? — обърна се Грейс към Джек, помъкнал натъпкана с храна чанта.

Видът на Джек не издаваше нито умора, нито нетърпение. Той й се усмихна, взе пакета спагети от ръцете й и го пусна в чантата.

— На вашите услуги, мадам — пошегува се Джек. — Само че ако тук дойдат още хора, ще трябва официално да обявят военно положение.

Грейс се вдигна на пръсти и го целуна леко по устните.

— За всеки случай, ако те пленят във вражеския тил и не те видя никога повече.

И потегли, като се промъкна покрай дебела жена в кожено палто, която буташе претъпкана догоре количка.

След няколко минути, помъкнала няколко хляба и плик кроасани с шоколад за другата сутрин, Грейс завари Джек на касата да говори оживено с белокос мъж с еврейско кепе.

Като я видя, Джек обгърна раменете й с ръка:

— Грейс, това е Лени. Нали помниш, разказвал съм ти за братовчед ми Леонард? От Бъроу парк?

— Неговият кашерен братовчед — засмя се Лени, при което се показаха зъбите му, толкова равни и бели, че можеха да бъдат само изкуствени. — Идвам тук единствено заради рибата, но не казвайте на семейството на жена ми. Според нея само да стъпиш на място, където се продават суджуци, е светотатство — той удари закачливо ръката на Джек. — Ами ти къде се криеш? Не те видяхме по празниците както обикновено…

— Бях малко зает — прекъсна го Джек, чийто топъл тон не можа съвсем да прикрие бързия, преценяващ поглед, който Лени хвърли към Грейс.

— Да, разбирам.

Братовчедът Лени разбира много неща, помисли Грейс.

Ако се съди по израза на лицето му, той знаеше прекрасно цялата история, от игла до конец. Възрастен евреин бива пленен от богиня — неверничка. Джек не беше чак толкова възрастен, а и тя не беше богиня, но въпреки това Грейс усети как се изчервява.

— За Пурим — обеща му Джек, — накарай Дебора да сготви божествения си специалитет и идвам. Няма да се наложи да ме увещаваш.

— Ей, да доведеш и Грейс — Лени и се усмихна мило. — Чувала ли си някога израза „да пукнеш от скука“? На Бъроу парк ще го изпиташ лично.

Грейс се усмихна, но й се стори, че деликатно й припомнят коя е, или по-скоро, коя не е. Джек обаче явно нищо не схващаше.

— Значи се разбрахме — каза той на Лени и стисна ръката на братовчед си.

Но Лени пак заговори:

— Ама защо да чакаме дотогава? Какво ще правите утре вечер? Канили сме няколко души за вечеря и вие също сте добре дошли.

Изведнъж Грейс изпита враждебност и реши да разбие самодоволната представа на този човек за нея. Тя отговори, преди Джек да успее да си отвори устата.

— Много бих искала, Лени… но ще имам представление в цирка. Изпълнение на трапец — добави тя палаво.

Лени, трябва да му се признае заслугата, успя да прикрие слисването си. Не стига, че е неверничка, ами и трапец. Но щом осмисли думите й, се засмя сърдечно.

— Е, това би трябвало да се види.

Лени мина напред да плати рибата си, махна и си запроправя път към изхода с лакти. Докато го гледаше как се отдалечава, Грейс се почувства обезсърчена. Лени се опита да се държи мило, но тя и по-рано беше усещала с роднините на Джек, че винаги ще я приемат като чужда, като човек, който не би могъл да стане част от тях.

Дали и Джек я вижда по същия начин?

— Няма нужда да го казваш — каза й Джек в таксито на път за апартамента й. — Знам за какво мислиш.

Тонът му беше лек, но въпреки това Грейс се стегна.

— Нима?

— Чудиш се как такъв млад мъж като мен има братовчед, стар колкото Лени, нали?

Грейс се отпусна леко.

— Ох, Джек.

— Всъщност той е само шест години по-възрастен от мене — изразът му стана сериозен. — И е полуглух. Забеляза ли, че носи слухов апарат? След няколко години може и аз да изглеждам като него.

— Защо трябва да се шегуваш за такива неща? — скара му се тя нежно. — Освен това ми е все едно, дори да остарееш колкото Матусалем.

— Не би могла да прецениш — възрази тихо Джек.

Грейс виждаше, че той премълчава нещо, че иска да каже още, но в същото време не може.

— Какво има, Джек? — сръчка го Грейс. — Нещо си разтревожен?

Той въздъхна тежко.

— Ох, не знам. Май съм изнервен заради срещата утре с Роджър Янг и агента му.

— Роджър? Видях го днес на генералната репетиция. Упражняваше някакъв номер.

Беше чувала за прочутите изблици на лошо настроение на Роджър и безбожните му искания. Когато ги запознаха на празненството по случай петдесетата годишнина на „Кадоган“, той й се стори чаровен, макар да приличаше малко на влечуго. Но не можеше да се пренебрегне фактът, че е най-продаваният писател на издателството.

— Звероукротителство, надявам се — изръмжа Джек. — За предпочитане с някой лъв, който е забравил да обядва и не е в добро разположение на духа.

Загрижена, Грейс попита:

— Джек, той не мисли да се прехвърли в друго издателство, нали?

— Почти ми се иска да беше така — на проблясъците от фаровете на профучаващите коли лицето на Джек изглеждаше почти толкова старо, колкото му се струваше на самия него. — Той се държал… грубо с една от представителките ни. Тя казва, че се опитал да я изнасили, и аз й вярвам. Той е истинско копеле. Бих искал да го пребия от бой… но не е толкова просто.

— Какво смяташ да правиш? — попита Грейс, която хем се тревожеше, хем се гневеше заради жената, която не познаваше.

— Още не знам. Ще импровизирам. В едно обаче можеш да бъдеш сигурна — добави той мрачно. — Янг няма да може да прави повече такива номера, поне докато аз имам някаква власт.

— Ох, Джек, съжалявам… — Тя протегна ръка и вплете пръсти в къдриците на тила му, които както винаги леко я изненадаха с меката си, младежка еластичност. — Толкова затънах в собствените си проблеми, че не попитах как вървят нещата при теб.

Ъгълчето на устата му се изви надолу в полуусмивка.

— Имал съм и по-лоши дни. — Загледан в нея, Джек добави: — Така или иначе, оттук нататък нещата може да вървят само към по-добро.

Грейс бутна настрани торбата с покупките, закрепена на пода помежду им, прегърна Джек и долепи устни до неговите. За нея това беше едно от най-прекрасните качества на Манхатън — че можеш да целуваш мъж на задната седалка на таксито, може би дори да се съблечеш гол и да правиш любов, а шофьорът няма даже да трепне… освен ако не го лишиш от бакшиша му.

Целувката на Джек беше топла и мека, но не твърде мека. Устните му съвсем малко се разделиха, натискът им беше дразнещо лек, а после езикът му се плъзна по долната й устна със сладка и влудяваща нежност, точно по най-чувствителните места. Подхванал брадичката й с огромната си ръка, той я привлече към себе си, а целувката му се задълбочи.

Тя потрепери, заляна от неочаквана трескава топлина. Каквито и да бяха недостатъците на Джек — а тъкмо сега тя не се сещаше за нито един, — той беше майстор на целувката от световна величина. В гимназията, когато с приятелките си бяха достатъчно глупави да обръщат внимание на такива неща, се случваше да се целува с някое момче и да си мисли: „Четири, може би четири и половина, определено не е претендент за титлата в тежка категория.“ Но по отношение на Джек никога не беше имала съмнения. Той просто беше най-добрият.

— За това никога няма да бъдеш прекалено стар — прошепна тя на ухото му.

Сгушена до него, докато таксито се мяташе от една дупка на пътя към друга, тя си спомни първата им среща преди почти шест месеца. В началото срещата беше делова. Той дойде да се почерпи едно питие с нея и редактора й, Джери Шилер, и да решат някои проблеми около книгата, върху която Грейс се блъскаше вече две години. Пийването някак премина във вечеря, а по това време Джери вече трябваше да бърза да си хване влака. После Джек настоя да я изпрати с таксито и да се увери, че е пристигнала жива и здрава до входната врата. Грейс, която без колебание се возеше в метрото след полунощ, се възпротиви.

— Последният, дето се опита да ми вземе чантата — разказа му тя, — го гоних четири пресечки и накрая го сразих с чадъра. По-скоро трябва аз да изпратя теб до вратата.

— Мога ли да съм сигурен, че няма да се изложа на опасност? — пошегува се той.

— Гарантирам, че ще си в опасност.

Спомни си, че се хили глупаво през цялото време, докато се возеха в таксито.

Решиха да отидат в неговия апартамент. Не беше мислила сериозно да легне с него същата нощ. Но като разбра, че той не очаквал нищо подобно — не беше изчистил, а и беше толкова нервен, че забрави да сложи филтър в кафеварката и заля целия кухненски плот със смляно кафе и димяща кафява вода, Грейс остана очарована и почувства нелепо привличане към него. Разбра, че неусетно е била прелъстена.

Това, в края на краищата, й донесе радост. Защото с Джек беше намерила отново нещо, което смяташе за безвъзвратно изчезнало — прекрасното усещане да се събудиш сутринта с обичан и обичлив мъж до себе си.

— Кога се връща Крис? — попита я той сега, докато устните му подръпваха ушите й и я галеше струйка топъл дъх.

— Сигурно ще закъснее, Уин ще го води на кино след вечеря. Защо? Имаш ли нещо предвид?

Джек се усмихна дяволито и я целуна отново, устата му имаше вкуса на топлия още ръжен хляб, от който си беше отчупил, докато чакаха на опашка в „Балдучи“. Това изостри глада й повече от всички сладки ухания, които се носеха от торбите в краката им.

В прегръдките на Джек усети как емоционалната въртележка, на която беше препускала цял ден, спря. Сега можеше да се отпусне, беше в сигурни ръце. По-късно, като я гушне, обгърнал тялото й със своето, няма изобщо да се чувства притеснена или уплашена, както често се случваше докато се любят, че след година, или дори месец, пак ще прекарва нощите си сама в празното легло.

Седма глава

— Достатъчно — Джек се стараеше гласът му да звучи спокойно, но отвътре цял кипеше.

Роджър Янг, приведен напред, седнал на самия ръб на мекото кресло срещу Джек, само го изгледа гневно. Очите на писателя, които на фотографиите изглеждаха дълбоки, се оказаха всъщност жълтеникави, изглеждаха хлътнали и непрекъснато шареха насам-натам. Джек изведнъж осъзна защо фотографите винаги снимаха Роджър отгоре и оставяха долната половина на лицето му в сянка — този мъж беше напълно лишен от брадичка.

— Цифри — уточни Терънс Райт, агентът на Роджър, нервно човече с папийонка и претенциозна козя брадичка, столът му беше издърпан агресивно на около метър пред този на клиента му, като състезателна кола, която набира скорост на старта. — Става дума за цифри, търговците са пощурели да поръчват книгата му, телевизионни станции от цялата страна молят за интервюта, а вие спирате рекламната обиколка? — Слабото му лице беше почервеняло. — Не мога да повярвам. Мътните го взели, не мога да повярвам.

Самият Джек още не можеше да повярва. Изглеждаше му почти нереално, че води такъв разговор с най-големия романист на издателството, който всяка година, точен като часовник, произвеждаше по един горещ трилър, за който беше нещо обичайно да има бестселъри едновременно в списъка на изданията с меки и твърди корици. От последната му книга, „Операция пурпур“, бяха продали повече бройки, отколкото от всичките останали есенни заглавия, взети заедно. Седемстотин хиляди в твърди корици, а ще продадат два пъти повече в меки.

Като чуе за тази среща, Кърт Рейнхолд ще накара да му излеят топките от бронз и ще ги използва като подпорки за книги, помисли Джек. Или, понеже сега Кърт няма картбланш, Хауптман, новият им германски родител, може да го изхвърли като мръсно коте. Няма какво да го спре. Печалбата на „Кадоган“ е паднала с десет процента в сравнение с миналата година, а той в момента рискува да изгони и дойната им крава. Е, да, Янг имаше договор за още една книга… но след този открит конфликт егото му сигурно ще го подтикне да се обърне към друга издателска къща.

Ами Бен? Янг е негов автор и се очаква да му послужи като пропуск за някой шефски кабинет. Ще се разстрои. Не, всъщност ще излезе от кожата си.

Джек усещаше как лудо бие сърцето му, а в устата си имаше вкус на прегорял хляб. Погледът му попадна върху любимата му от четирите гравюри на Фюсли над дивана, на която имаше сцена от „Макбет“.

„Лъжи ако говориш, ще виснеш жив на първото дърво…“

Май мене ще обесят на първото дърво, помисли той, но все някой трябва да се противопостави и да каже: „Дотук!“

Ако цифрите бяха всичко, ако делото на живота му, ако всичките прекрасни книги, за чието създаване беше помогнал, се свеждаха до цифри, то най-добре да се откаже още сега. Ако си затвори очите, ще бъде не по-добър от Роджър, ще бъде като мълчалив съучастник, като шофьора на колата, с която бягат престъпниците.

В същото време обаче Джек се надяваше, не, молеше се, да намери някакъв начин да не разсърди съвсем това влечуго. Без Роджър „Кадоган“ ще остане инвалид, а собственото му бъдеще ще прилича на корицата на последната му книга — ядрена ракета се издига от площадката и скоро ще унищожи света.

Джек усети, че се изпотява под сакото, и направи съзнателно усилие да седне отпуснато и да не стиска челюстта си. „Запази контрол над положението — нареди си той мислено. — Хванали са те натясно, но не трябва да го разберат.“

С облекчение забеляза, че под маската на възмущение Роджър е мъничко уплашен. Проследи с очи как той запали цигара, смукна дълбоко и изпрати струята дим към Джек, а очите му същевременно се отклониха към изложбата на „Операция пурпур“, разположена между две претъпкани лавици.

— Виж, Голд… кой си ти, та да ми казваш кога съм прекрачил границата? — Роджър се наведе напред, свитите му рамене стигаха почти до ушите и позата му напомняше на Джек за комик, който изпълнява лоша имитация на Ричард Никсън. — Ти я искаше тази проклета обиколка и ще си я получиш! — Изисканият му акцент започна да звучи подозрително провинциален.

— Виж, нито ти, нито аз имаме нужда да ни се напомня какви потенциални продажби са заложени в този случай, но това… — Джек говореше тихо, със скръстени пред гърдите ръце. — При последната ти обиколка се оправих с оплакванията на служителките и журналистките, които те съпровождаха, за това как си ги нападал. Дори затворих очи за проститутките, които си включил в хотелските сметки. Поскърцах със зъби, но си казах: „Е, всъщност никому с нищо не е навредил.“

— Хайде стига с тия проповеди. Ако не беше Роджър нямаше да седиш тук — избъбри презрително агентът на Янг. Зад гърба му издателите наричаха Райт „Плъха“. Той непрекъснато се опитваше да ги преметне — носеше нечие по-добро предложение, след като сделката е била вече уговорена, измисляше един-двама фиктивни участници, за да повдигне цената на някое наддаване, разпространяваше ръкописи из целия град въпреки клаузите в договора за правото на пръв избор, а сега Раит беснееше. — Спечелихте повече от седемстотин хиляди от „Операция Пурпур“, близо два милиона на хартия. Имате ли друг автор, които да прави подобни цифри? Можеш ли да ме погледнеш в очите и да заявиш, че не дължиш тъпата си работа на Роджър?

— Той е много важен за нас — потвърди Джек.

— Тогава какво, по дяволите, правим тук?

— Обсъждаме как най-добре да постъпим, като се има предвид, че Роджър няма да завърши обиколката както беше планирано първоначално. — Джек издържа възмутения поглед на Райт. Усети как потта залепи ризата на гърба му.

„Мишугаз[1] — скара му се студен вътрешен глас. — Двайсет години работиш като вол, за да станеш човек, да изградиш компанията, да издаваш книги, които хората ще обикнат, а сега искаш да хвърлиш всичко на вятъра? Защо? Искаш да бъдеш по-голям светец от папата? Заради някакъв… принцип?“

А какво ще стане ако промени тактиката? Колко по-лесно и безпроблемно би било да се съгласи, да се престори, че никой нищо лошо не е направил, че никой всъщност не е пострадал. Той е бизнесмен, не морален арбитър. При това Роджър Янг държи кормилото, а не Джек Голд, не дори и новият им президент Кърт Рейнхолд.

После Джек си спомни прочетена някъде мисъл: „Трябва да разсъждаваш като герой, за да можеш да постъпваш просто като почтено човешко същество.“ Осъзнавал ли е обаче авторът, че най-трудната дума в английския, а и във всеки друг език, е „не“?

Джек погледна Райт, който се въртеше на стола, като че са го сложили там против волята му.

— Трябва да целуваш земята под краката на Роджър за това, че изобщо е съгласен да направи проклетата обиколка! — изръмжа Райт.

— Е, ако обиколката е такава тежест, не би трябвало да е проблем да я прекъснем сега.

Но думите на Райт всъщност бяха верни. Обикновено се налагаше да умоляват прочутите автори като Роджър да тръгнат на рекламна обиколка.

— Ти, нагъл кучи син, ще… — лицето на Янг се разкриви, не, по-скоро се увеличи и стана цялото червено, подпухнало и лъщящо, като на бебе, помисли Джек. Като на ядосано за нещо бебе. Янг скочи на крака по един странно некоординиран начин, движенията му бяха резки, почти епилептични. — Само да щракна с пръсти и мога да имам всеки издател в града. За кой се мислиш, майка ти стара!

— Роджър, не искам да те разстройвам още повече, но дали осъзнаваш, че не са те арестували само по едно чудо? — продължи Джек с възможно най-разсъдливия тон, като се опитваше да пренебрегне резкия спазъм в стомаха си. — Ако Сю Маккой беше решила да подаде оплакване…

Райт се обърна към клиента си със събрани пред лицето ръце, като че дирижираше оркестър и искаше да успокои гръмките цимбали.

— Да видим дали съм разбрал правилно — започна той. — Изпращаш Роджър с тази… с тази лунатичка, която твърди…

— Че той се е опитал да я изнасили — довърши Джек, който този път не потърси по-меки думи и не се опита да прикрие отвращението си. — Тази лунатичка, както я наричаш ти, е омъжена жена и има четири деца. Тя една от най-добрите ни агентки. В счетоводството я обичат, ние я обичаме, авторите дават добри отзиви за нея. А ти, Роджър, адски си я измъчил — Джек си пое дъх. — Още не е късно тя да подаде оплакване.

Нов израз се изписваше върху лишеното от брадичка лице на Янг — страх.

— Не, не, ти не разбираш… аз… тя… — замрънка той.

Дори и Райт като че се разколеба, когато осъзна този факт.

— За Бога, това е… това е самоубийство. Вече сте вложили стотици хиляди в тази книга. Всичките тези реклами. Списание „Пипъл“. Раздаването на автографи, за което хората ще се редят на опашки.

Джек започна да изпитва тържество, а присвиването в стомаха малко понамаля.

— Да не мислите, че не съм преглеждал цифрите поне двайсет пъти? — каза той, като остави в гласа му да се прокрадне нотка на съжаление. — Вижте сега, дайте да седнем и да видим дали ще намерим някакъв компромисен вариант.

След цяла вечност напрегнато мълчание Джек видя как безбрадото чудо се отпусна отново на стола. Усети, че е близо до някаква победа, но тази възможност не го радваше, чувстваше само как леко му се повдига при мисълта, че трябва да преговаря с този мръсник.

— Мисля дали не можем да направим една алтернативна сателитна обиколка — продължи той тихо, като че всички са спокойни и прекрасно се разбират. — Един, най-много два дни, като освен това можем да те покажем по телевизията из цялата страна. Също и интервютата с печата — можем да ги уредим практически всичките тук, в Ню Йорк, ако не лично, то по телефона. Няма да висиш по летищата заради отложени полети, няма да трябва да ядеш отвратителна храна по хотелите. А след една седмица ще можеш вече да бъдеш в Уестпорт, Канарските острови или Антиб.

Джек осъзна, че е затаил дъх, докато чака отговора на Роджър. Той бавно освободи въздуха от дробовете си, така че те да не забележат.

Проследи с поглед как Янг загаси цигарата си в пепелника, рекламен сувенир на голямата книга от миналогодишната пролет, която учеше хората как да си помогнат сами. Околовръст пепелника пишеше със златни букви: „Престанете, докато сте още живи“. После писателя се облегна назад, като скръсти сърдито ръце пред гърдите си:

— Аз поначало не исках да правя никаква рекламна обиколка. Ти ме помоли.

Той отстъпваше! Джек се помъчи да не се захили облекчено.

Райт вдигна поглед от листа хартия, който огъваше, сякаш си представя, че държи ръката на Джек.

— Виж, Джек, можеш ли да обещаеш, че… ъъ… няма да изтече никаква отрицателна реклама?

— Нищо не мога да ви обещая — каза Джек. Той помълча, а после добави: — Но на Роджър нищо няма да му стане, ако поговори с въпросната дама. Може би дори да се извини.

Хвърли бърз поглед към него.

Няколко минути по-късно изпрати Роджър и агента му до вратата и докато разменяха помирителни думи и ръкостискания, които никого не биха заблудили, Джек изведнъж си спомни един стих от „Мяра за мяра“:

„Кой е по-мъдрият? Законът или беззаконието?“ Никак не съжалява, независимо кое от двете, помисли Джек, чието сърце биеше вече спокойно, докато премисляше още веднъж наум срещата.

Съжаляваше за това, което трябваше да стори сега — да каже на Бен, преди до него да стигнат слухове, че има голяма вероятност Янг да ги напусне подир следващата си книга.

Бен ще побеснее. Той много се усмихваше и колкото Хана беше темпераментна, толкова той изглеждаше уравновесен, но под повърхността…

Разводът? Може би, но Джек предполагаше, че нещата са започнали по-отдавна, когато той се опитваше да изгради „Кадоган“ и много рядко се прибираше вкъщи при Натали и малкия Бен.

А после, преди осем години, Бен дойде да работи при него, току-що завършил колеж, самовлюбен. Джек се опита да го накара да дойде малко на себе си, като му даде работа в отдел „Писма“… и Бен наистина се обиди на баща си. По един свой начин, като работеше извънредно и молеше от претоварените редактори да му дават ръкописи, за да усъвършенства уменията си и да докаже цената си, Бен заяви на баща си: „Проклет да си, ще ти покажа какво мога, дори после да пукна“. Сега заради този негодник Янг Бен ще да има още една причина да негодува…

Стомахът на Джек се свиваше от ужас, когато вдигна телефона, за да се обади на Бен.

— Имаш ли свободна минутка, Джек?

Вдигна поглед и видя в кабинета му да влиза Кърт Рейнхолд. Новият президент на „Кадоган“ — нисък, як мъж с прошарена коса, която стърчеше на всички посоки въпреки скъпата подстрижка — напомняше за карикатура на човек, който е пъхнал пръстите си в контакта, с опулени очи и така нататък. Само дето Рейнхолд никога не се опарва, помисли Джек. Това става само с хората около него, особено ако застанат на пътя му.

Джек се опита, като при всяка среща с Рейнхолд, да съчетае обществения образ на шефа си с това, което знаеше за личния му живот. Двете изобщо не можеха да се свържат едно с друго. Президентът Рейнхолд, с твърдия си управленчески подход, с настойчивото си желание нещата да се вършат както той смята за необходимо, с навика си да напуска заседанията на средата на изречението ти… и семейният мъж Рейнхолд, женен от трийсет години, баща на пет деца, за които винаги намираше време (въпреки непрекъснатите пътувания до Лондон, Франкфурт, Рим и Париж), да не споменаваме и хобито, което страстно обичал — да пече хляб по рецепти, които събирал при пътуванията си.

Джек остави слушалката и покани с жест Рейнхолд да седне.

Но шефът просто отиде до прозореца и погледна надолу към Пето авеню, както феодал би огледал владенията си.

— Исках да обсъдя нещо с теб — проблема с Джери Шилер.

— Какъв проблем, Кърт? — запита Джек, макар да усети по това как сърцето му отново забърза, че става дума за нещо сериозно.

Кърт се обърна, изпъкналите му бледосини очи се втренчиха хладно в Джек.

— Джери е излишен, Джек. Трябва да го освободим.

Джек усети рязка болка в гърдите. Боже, не, не Джери — той беше главен редактор на „Кадоган“ от незапомнени времена. Добрият стар Джери, който неведнъж беше искал назаем стотина долара от Джек, за да свърже двата края, след като е дал собствената си заплата назаем или по-скоро завинаги, на някой писател, чийто ръкопис никога нямаше да бъде одобрен. Джери, който се бореше със зъби и нокти да продължават да издават поезия…

— Миналата година двама от авторите на Джери, Мейси Уестън и Боб Готшок, бяха номинирани за Националната награда за литература — отбеляза Джек, като се опитваше гласът му да звучи безстрастно.

— Ще се изненадам, ако двамата взети заедно са продали повече от десет хиляди бройки — парира Рейнхолд. — Освен това той провали работата с биографията на принцеса Ди.

— Управителният съвет тогава го подкрепи — напомни Джек.

Рейнхолд нетърпеливо изтръска някаква прашинка от ревера на тъмносиньото си кашмирено сако. Джек изведнъж си представи как шефът му мачка със запретнати ръкави къс тесто.

— Джек, разбирам, че с Джери се знаете отдавна — той остави във въздуха да виси намека, че нищо чудно самият Джек да се окаже в един отбор с Джери, — но този път той прекали. Видя ли това?

Джек осъзна в този момент, че шефът му държи нещо — както се оказа, сгънат екземпляр на „Седмичник на издателя“. Той го хвърли върху претрупаното бюро на Джек.

— Без да ми каже нито дума, е писал в рубриката „Мое мнение“. Изобличителна реч от името на писатели, които били пренебрегвани от издателите заради литературните печалбари — добави мрачно. — Нито дума за редакторите, които хапят ръката, която ги храни.

— Кърт, никой няма да обърне внимание…

— Мога само да се надявам Хауптман да не види това, знаеш колко е луд на тема лоялност към компанията.

— Ако е въпрос за лоялност, не бих могъл да посоча друг, който е готов да си заложи главата заради „Кадоган“, както е правил това Джери.

— Трябва да се махне, Джек — заяви Рейнхолд. — И ти трябва да се погрижиш за това.

С един удар беше успял да напомни на Джек, че той като издател е едва на трето място в йерархията на управлението… но в същото време носи отговорност за почти всички неуспехи.

Джек се почувства също като преди минута с Янг и Райт — все едно сънува кошмар. Но нямаше нищо неясно или нереално в негласното послание на Рейнхолд: следващият може да си ти.

Джек знаеше, че Рейнхолд все още го обвинява за неприятностите около изпълнението на поръчките, макар Джек да беше предупредил, че новият склад и обслужващите системи не са готови да поемат есенния списък. А когато Рейнхолд разбере за спречкването му с Янг…

Джек изтръпна. Не, не можеше, нямаше да се остави да го изнудват.

— Джери е редактор на Грейс — напомни Джек. — А нейната книга ще бъде нещо голямо. Виж вече колко се говори за нея. Цифрите непрекъснато подскачат. Ще имаме големи поръчки и мисля, че не трябва да рискуваме, като уволним Джери още преди да почнем кампания в пресата.

Нямаше намерение да споменава на Кърт казаното от Грейс — че майка й може да даде компанията под съд, за да спре публикацията. Тази преграда ще преодолява, когато и ако се стигне дотам.

Междувременно ще покаже на Рейнхолд, че този стар издател (не че петдесет и две значи вече старец) няма просто да изчезне. Ще стегне това място, ще вложи всички сили на „Кадоган“ зад книгата на Грейс: обиколка на дванайсет града, може би дори начало на кампанията с пресконференция на Капитолия. Страната вече беше почнала да се вълнува. „Честта над всичко“ може да стане от книгите, които всеки трябва да притежава ако не за да ги чете, то просто да ги има. Я виж какво стана с „Кратка история на времето“ и „Голата маймуна“. От чисто търговска гледна точка, без да се имат предвид личните чувства на Джек към Грейс, не можеше да има съмнение, дори за мозъка на Рейнхолд, че тук се крие един огромен потенциал, който само чака някой да го разработи…

Джек отново съсредоточи вниманието си върху Рейнхолд. Погледът на шефа беше все така студен, но Джек усещаше, че леко се е разколебал. Обаче нямаше да се даде лесно. С обезпокоителна точност Рейнхолд сякаш повтори мислите на самия Джек:

— А какви последици може да има така нареченият аспект на убийството в книгата? Мислил ли си дали не трябва този въпрос да се разгледа от независими специалисти? За да сме уверени, че сме си подсигурили тила?

— Дан Хагърти движи тези неща — каза Джек на шефа си, докато си играеше с малахитовото преспапие с форма на пирамида. — Той се консултира с Фред Куелер, който според Дан е най-добрият адвокат на Източния бряг. Доколкото мога да преценя, ние сме в безопасност, но ще те уведомя, ако се окаже, че са нужни още предпазни мерки. Ще държа под око Джери и ще гледам да няма други проблеми.

Помоли се Рейнхолд да се задоволи с това положение на нещата и да не настоява за Джери. По-късно, когато неловкото положение, в което го е поставил Джери с публикацията в „Седмичник на издателя“, избледнее в съзнанието му, Джек ще напомни на Рейнхолд колко ценен е Джери за компанията.

Въздъхна облекчено, когато Рейнхолд, също толкова внезапно, както се беше появил, тръгна към вратата с разсеяния израз на човек, който има милион задачи и твърде малко време.

Джек остави преспапието и се изправи тежко. Трябва да предупреди Джери, да му каже да се спотаи поне до излизането на „Честта над всичко“. След това, ако нещата минат добре, и двамата ще са отървали кожата.

По пътя към кабинета на Джери срещна Бен, който излизаше през двойната врата на отдела за изкуство.

— Бад Ийстман ми дойде до гуша заедно с оня югославски художник, който прави коридата на Хариган — Бен вдигна ръка и я прокара по шията си с дланта надолу. — Извикаха ме да изгладя нещата.

— Справи ли се?

— Ще направи промените, които иска Ийстман, не се притеснявай.

Джек вдигна вежди. Миша беше труден случай.

Бен се ухили:

— Той ще прави изложба в галерия „Пейс“, а аз обещах да надникна и да заведа някои от богатите приятели на мама, които колекционират източноевропейско изкуство.

Джек потупа сина си по рамото, горд от умението му да се оправя с такива деликатни положения. В същото време то извика спомена за онзи неприятен инцидент преди години, когато синът му беше първи курс студент в „Йейл“. Хванаха Бен да продава с намаление учебници и канцеларски материали на състудентите си, след като ги беше включил в сметката си в университетската книжарница, явно с надеждата баща му да не я оглежда много подробно. Най-лошото беше, че Бен трябва да е бил сигурен в залавянето си, но въпреки това беше провел операцийката си с небрежна надменност, която още замайваше Джек. Дори след като го хванаха, Бен не се разкая, като че щедрата издръжка, която той считаше за оскъдна, не му беше оставила друг избор.

За пръв и единствен път тогава Джек удари Бен. Не силно, само веднъж зашлеви самодоволно усмихнатото му лице. Но очевидно беше достатъчно, за да раздуха жаравата на неговото недоволство.

Имаше ли начин да стигне до сина си, да го накара да разбере, че животът не се състои само в това да заграбваш всичко, което успееш да докопаш? Планът да накара Бен да се издигне с работа, като започне от най-долу в „Кадоган“, не беше сполучил — вместо да разбере цената на усърдния труд и търпението, Бен само беше определил баща си за деспот. Но може би още не е твърде късно…

— Имаш ли време да пием по едно кафе? — попита весело Джек.

Само баща му би я забелязал — леката бръчка, не повече от трапчинка, която се появи между гъстите вежди на Бен. После тя изчезна.

— Разбира се, татко. Само секунда, да се обадя на Лиза.

— Ще се срещнем пред асансьора.

Бен се появи отново в коридора пред махагоновите врати, където на месингова табелка, закачена дискретно на нивото на погледа, пишеше „Хауптман груп“. Имаше озадачен вид.

— Лиза каза, че Роджър е идвал в кабинета ми, докато съм бил при Ийстман. Не знаех, че ще идва. Ако е имало някаква среща, защо не съм бил уведомен?

Джек, който се беше надявал да отложи темата докато излязат от сградата, се стегна и влезе в асансьора. Защо винаги се получаваше, че водят битка с Бен?

Но после един глас му припомни: Бен беше човекът, който измъкна Янг от разните глупости, който в продължение на месеци посвети безброй нощи и почивни дни, за да му помогне да превърне своите тромави, недоразвити ръкописи в нещо продаваемо. Само две години след завършването на колежа Бен склони скептично настроения управителен съвет да издаде първата книга на Янг. Късмет, беше чувал Джек да мърморят някои, след като книгата стана хит. Следване на модата, недоволстваха други. Но беше ясно, че Бен има око, инстинктивно усеща какво търсят читателите. И притежава уменията на ювелир, когато трябва да оформи суровия материал в нещо блестящо.

Докато слизаха седемте етажа надолу със скърцащия асансьор, Джек разказа накратко на Бен какво се е случило.

— Разговарях със Сю Маккой вчера следобед — завърши той. — Дойде да се видим, изглеждаше ужасно. Това с Роджър станало преди седмица, но тя не искала нищо да казва. Много й се възхищавам, че се реши да разкаже всичко, като знае, че работата й е заложена на карта… всъщност, ако става въпрос, цялата компания е заложена на карта.

Когато се озоваха в облицованото с мрамор фоайе, Бен изглеждаше така, сякаш са го ритнали в слабините. Ярка, гневна червенина беше заляла като обрив лицето му, очите му блестяха като стъкълца от натрошена бутилка.

— По дяволите, татко — ругаеше той. — Дявол го взел.

Като че прекалено зашеметен, за да каже нещо повече, Бен само клатеше глава, докато минаваха през въртящата се врата. Навън ги посрещна поривът на есенния вятър, който сякаш увличаше във вихъра си бибиткащия, скърцащ, хълцащ поток от коли, автобуси, камиони, таксита, куриери с велосипеди или на кънки. Квартал Флатирон, където нищо не оставаше в покой. Дори тротоарът беше претъпкан, всички навели глави, решени да превземат плочника пред очите си. Тук беше единствената забележителна сграда в Манхатън с формата на парче торта, а никой дори не я поглеждаше.

Джек чакаше синът му да каже нещо, но Бен остана безмълвен, докато прекосяваха Пето авеню и след като свърнаха в кафенето на Андрю — вътре можеше да се хапне хубав сандвич, когато не обядваш с някой агент или писател.

Накрая, след като седнаха в едно сепаре в задната част на заведението, Бен избухна:

— Как можа? Виж, това, което е направил Роджър, ме шокира не по-малко от теб. Но защо, по дяволите, не дойде първо при мене? Той е мой автор, мътните го взели!

— Точно затова не те извиках на срещата. Не исках да се отрази на отношенията ти с него.

— Като при „доброто ченге и лошото ченге“? Роджър ми се изповядва, а аз го потупвам по гърба и му разправям колко го разбирам?

— Не бих го формулирал точно така.

— Можеше да бъдеш така любезен да ме оставиш аз да реша как да играя играта. Нямаше право да действаш зад гърба ми като… Боже Господи — той удари с юмрук по масата, като че искаше това да е лицето на баща му.

— Съжалявам — Джек нарочно каза това по начин, който да даде на Бен да разбере, че той наистина съжалява, но само заради значението, което това има за Бен.

— Не толкова, колкото аз ще съжалявам. Или пък Рейнхолд, когато разбере за това.

Бен сниши глас, докато сервитьорката, която беше вече прекалено възрастна да работи на крак по цял ден, пълнеше чашите им.

Въпреки почти болезнената нужда да се втурне, да запълни този мъчителен момент с обяснения и утешения, Джек усети да го пронизва гняв. Бен отново мислеше само за себе си.

— Това трябваше да бъде направено — отвърна Джек просто.

Той наблюдаваше как Бен отпи от кафето си, намръщи се и тресна чашата на масата достатъчно силно част от парещата течност да се излее през ръба. После взе салфетката си и я попи. В този момент, заради начина, по който внимателно сгъна мократа салфетка и я подпъхна да не се вижда под чинийката, Джек зърна у него Натали.

— Като говорим за Рейнхолд — каза Бен, — той иска да уволни Джери Шилер… Знаеш ли това? — Бен го гледаше втренчено с издадена напред брадичка. На светлината на флуоресцентните лампи в кафенето бледата му кожа беше добила лилав оттенък. Кожата му е като на Натали, помисли Джек и с болка си спомни колко се гордееше бившата му жена със своята, според нея, патрицианска външност, как се надуваше, ако някой глупак каже: „О, но вие изобщо не приличате на еврейка!“

Не беше ли и тази черта характерна за Натали — да сменя темата тъкмо когато става нагорещено? Джек се раздразни още и от това, че новината е успяла да се разпространи из издателството, преди той да разговаря с Джери.

— Знам за резервите на Кърт — предпазливо отговори Джек. — Но, струва ми се, успях да го убедя, че би било погрешно да уволнява Джери.

— Защо да е погрешно? Той е излишен и всички го знаят.

Начинът, по който Бен повтори пренебрежителните думи на Рейнхолд за Джери, накара нещо да прещрака в главата на Джек. Възможно ли е именно Бен да е организирал всичко? Може би дори е показал на Рейнхолд „Седмичника на издателя“?

— Ти искаш мястото на Джери — каза Джек, като се чудеше как е могъл да бъде толкова сляп досега. — Затова е цялата работа, нали?

— Кой не би го искал? Човек трябва да е глупак, за да откаже, ако е на мое място — отговори Бен уклончиво.

Джек не хареса израза на лицето на Бенджамин. Почти… собственически, като че вече са му обещали поста главен редактор. Джек глътна отново от отвратителното на вкус кафе, което прогори като киселина гърлото му.

— Мислил ли си някога — попита той бавно, — че това място може да не е запазено за тебе дори Рейнхолд да изхвърли Джери?

— Роджър Янг, дявол го взел, щеше да ме откара дотам — в очите на Бен се разгоря яростен огън.

— Не забравяй, Роджър има договор за още една книга — напомни нежно Джек на сина си.

— А после? Ще се обърне и ще побегне, освен ако не успея да направя някакъв фокус. „Рандъм Хауз“, „Саймън и Шустър“? Джели Пастернак в „Бантъм“ е готова на убийство, само и само да получи Роджър.

— Нямах избор, Бен — отвърна Джек, като клатеше глава.

— Тази реплика май съм я чувал и преди — каза Бен с глас, в който безпогрешно се усещаше горчивина.

— Ако имаш предвид мен и майка ти… — Джек скочи право в пропастта, защото не искаше и това да остане неизказано, както ставаше почти винаги, когато негово действие нараняваше Бен, — … За това никой нямаше вина. Ние просто си станахме чужди.

Бен му хвърли пълен с отвращение поглед, но после изразът му се смекчи и той вдигна длан в жест на помирение.

— Хайде, татко, да забравим това. Съжалявам, че повдигнах въпроса.

Между тях се настани мълчание, крехко като изстиналата препечена филийка в чинията върху неразчистената маса до сепарето им.

После дойде ред Джек да смени темата.

— А, забравих да ти кажа. Имам свободен билет за цирка довечера. Хана няма да може да дойде.

Преди няколко седмици, когато покани Бен, той каза, че има други планове. Сега Джек попита:

— Сигурен ли си, че няма да си промениш решението? Такава възможност, да видиш как Грейс отправя предизвикателство към смъртта с номера си, човек получава веднъж в живота.

— Вече съм го виждал — Бен се изсмя. Звукът беше неприятен, изпълнен с презрение. — На това, дето става между Грейс, теб и Хана, не му ли викаш предизвикателство към смъртта? — Той веднага сведе очи. — Извинявай, беше тъпа шега. Признай, татко, Хана никога няма да я приеме.

Джек усети познатото парене в стомаха. Извинението на Хана в последната минута наистина беше доста неубедително — обади се да каже, че е канена да прекара уикенда в Монток със семейството на нейната приятелка Кати, и се държа, все едно става дума за нещо кой знае какво, като че не прекарваше и без това там всеки втори уикенд.

— Това не е единственото, което няма да се промени — продължи Бен. — След една година Грейс пак ще е петнайсет години по-млада от теб.

— Мислех, че харесваш Грейс.

— Дали я харесвам или не, няма нищо общо. Просто мисля, че се задълбочаваш повече, отколкото трябва.

Бен сякаш повтаряше като ехо страховете на самия Джек. Всеки път, когато Джек погледнеше Грейс — така светнала от младост, толкова страстна, толкова жива, — не минаваше ли същото през ума му? Една мисъл беше заседнала като камъче в обувка: „Мъжете още ще я ухажват, когато ти ще си седемдесетгодишен старец.“

Спомни си собствения си баща. На колко години беше той тогава — тъкмо прехвърляше седемдесетте? Дали баща му се е страхувал по същия начин, когато се ожени отново? От смъртта на майка му беше минало страшно малко време. Беше ли подозирал още докато слагаше венчалната халка на пръста на Рита, че един ден тя ще започне да му изневерява? Не че Рита беше толкова лош човек, кой би могъл да я обвинява, задето има естествен глад и нормални нужди? Жизнена жена на петдесет и няколко години, обвързана с немощен старец, който се нуждае от помощ, за да слезе на долния етаж, и понякога се напикава в леглото. В известен смисъл татко има късмет, че почина, преди Рита да го напусне.

— Може би е така — съгласи се Джек, който не искаше Бен да разбере колко точно е отгатнал собствените му съмнения. — Знам само, че не мога да си представя живота без нея.

— Значи ли това, че ще се ожениш?

— Бен, не ми се иска да обсъждаме… — Джек спря, смразен от презрението, изписано върху красивото лице на сина му. Въздъхна. — Всъщност не сме говорили за брак. Но от това не следва, че не съм мислил по въпроса.

Бен сви рамене.

— Знаеш ли, и двамата сте полудели. Искам да кажа, взети заедно, сте изживели два брака и виж докъде сте я докарали. Май единственото нещо, което мога да посоча като плюс, е, че вероятно няма да имате деца. Така, ако се провалите пак, ще страдате само вие двамата.

— Доста мрачно гледаш на положението — отбеляза хладно Джек.

— Е, ако на тебе ти харесва…

Зад безизразния поглед на сина си Джек изведнъж чу тракането на съдове, едва доловимото съскане от скарата, дружеското подвикване, което си разменяха престарялата им сервитьорка и брадатият мъж на касата. Успокоителни звуци, които показваха, че светът продължава да живее, че зейналата изведнъж пропаст между Джек и Бен няма да промени чувствително вселената.

Най-накрая Джек попита:

— Още кафе?

Бен погледна часовника си — старинен „Ролекс“, който Натали му беше подарила, когато завърши „Йейл“. Беше направен от червеникаво злато, почти женски на вид, но на ръката на Бен изглеждаше приятно елегантен.

— Не мога — отговори той. — След десет минути имам среща с Бела Чандлър. А, да, за тази вечер… няма да мога — каза Бен. — Имам важна среща.

Някаква иронична нотка в гласа на Бен накара Джек да попита:

— С майка ти ли?

Бен кимна.

— Онова събиране на средства за музея, което оглавява. Нали знаеш колко пренебрегната се чувства, ако няма кой да я придружи.

Нищо чудно, че Бен няма постоянна приятелка, помисли Джек. Нали Натали непрекъснато го придумва да й кавалерства. Може би това е още една причина синът му да се сърди. Ако не се бяха развели, Бен нямаше да е впримчен така.

Джек помисли дали да каже нещо на Бен — например, че трябва да живее собствения си живот, а не да се опитва да обезщети майка си за нещо, за което не е отговорен. Но Бен ще трябва сам да разбере това. Или ще му омръзнат исканията на Натали или, още по-добре, ще се влюби.

— Съжалявам, че няма да можеш да дойдеш на цирк — каза Джек на Бен.

— Аз също — Бен впери поглед в ръцете си на масата, вкопчени една в друга, а после бутна стола си назад и се изправи.

„Дали е така?“ Джек стана и леко потупа Бен по рамото. В този момент едва ли не повече от всичко друго Джек искаше Бен да отстъпи с онези няколко сантиметра, които синът му отбраняваше толкова отдавна.

Но какво би могъл да каже сега, което да не е казвано вече?

[1] Луд, ненормален (идиш). — Б.пр. ↑

Осма глава

Джек не можа да си спомни кога за последен път е ходил на цирк. Сигурно Бен и Хана са били деца, тоест преди цяла вечност.

Още не можеше да превъзмогне силното впечатление, когато видя Ерика Джонг, облечена в обсипан с пайети костюм, да язди слон, усмихната като дете, което мечтае да избяга и да стане цирков артист. Или Стивън Кинг преди това, който като истински фокусник разряза една жена на две. И Норман Мейлър, който балансираше върху дъска и търкалящ се варел. Беше по-хубаво, отколкото да гледаш как дресирани мечки и лъвове скачат през запалени обръчи, макар и това да не липсваше в програмата.

Но ето че беше ред на Грейс да застане на трапеца, и Джек усети как нещо у него замръзна, сякаш увеселително влакче закова с шумно тракане на място. Изглеждаше съвсем мъничка, застанала там на високото в розово-черното си трико, косата й прихваната с кадифена лента, осеяна с изкуствени диамантчета. Стоеше сама, напълно неподвижна, с лице към акробата на отсрещната платформа и чакаше той да й даде знак, за да хване лоста над главата си.

Надигнаха се ръкопляскания и се разляха около него като далечен прибой. Джек ги чу, но някак смътно. Цялото му внимание беше съсредоточено върху миниатюрната фигурка, застанала на върха на високата, крехка на вид метална конструкция — жената, която щеше да вземе със себе си и надеждите, и страховете му, когато скочи напред и полети над арената.

Ами ако падне? Кой знае колко здрава е мрежата?

Изпълни го гордост от смелостта и красотата й. Откъде се взима способността й да предизвиква у него такива силни чувства? Защо беше такъв късметлия? Тя можеше да има, когото си пожелае, а искаше него, Джек Голд. Въпреки побелялата коса, начеващата плешивина, леките проблеми с простатата.

Някъде в ума си като предупреждение и като предчувствие чу възрастния си баща да моли съпругата си със сърдит глас: „Рита, моля те, не и тази нощ… имам нужда от теб.“ И нейния безгрижен отговор: „Ох, Моу, недей да се държиш като стар мухльо! Нима трябва да си стоя вкъщи само защото твоят изкуфял доктор казва, че ти не можеш да излизаш?“

Джек се размърда, изведнъж му беше станало неудобно на стола, който му напомняше всеки друг стол в театър, аудитория, ресторант, самолет — проектиран за някакъв вид по-дребни от него хора. Огледа се — публиката беше различна от обичайната за цирка тълпа родители и деца, които се тъпчат с пуканки и захарен памук. По облегалките имаше преметнати кожени наметки, в полумрака проблясваха диаманти, виждаха се колосани бели ризи под смокингите. Разпознаваше някои от лицата — издатели, редактори, агенти, с които беше обядвал, заможни писатели, членове на литературни дружества. И някои от редовните посетители на благотворителни мероприятия, чиито лица му бяха смътно познати, предполагаше, че повечето са търговци и финансисти.

След представлението щеше да има коктейл у Бъфи Макфарланд, вече шест години председателка на ПЕН, която непрекъснато канеше него и безброй други хора на някое благотворително парти, за да съберат пари за писател в затвора или да слушат рецитал на чехословашки поет. Местата тази вечер, заедно с неизползвания билет на Хана, му бяха стрували значителната сума от петстотин долара. Но си заслужаваше всеки цент само заради тържеството да види Грейс там горе като героиня от „Зелени замъци“, грациозна като момичето — птица Рима.

Представи си я гола, наоколо няма никой, освен тях двамата, той е застанал на платформата срещу нея с протегнати ръце, а тя полита към него, и усети, че се възбужда. Усмихна се сам на себе си. Позастаряващ издател в смокинг, който му стоеше по-добре преди пет години, възбуден като студент-първокурсник, загледан в мажоретките на футболен мач.

Барабаните засвириха туш и Джек напрегна ръце, като че за да хване Грейс. Видя как тя се надигна на пръсти, изящна и привидно уверена в себе си, хвана по-удобно лоста. После се надигна и с плавно движение се понесе над арената, прожекторите над нея превърнаха лентата на главата й в изблик искряща светлина. Хората наоколо ахнаха в един глас и се наведоха напред на местата си. Джек разбра, че и той е направил същото, когато усети как ръбът на стола се заби в тялото му.

„Не падай — молеше се той. — Обичам те“.

Макар да знаеше, че не я грози реална опасност, беше прекалено уплашен, за да продължи да гледа, и затвори очи. Когато пак ги отвори, тя беше надолу с главата и летеше обратно, хваната през глезените от партньора си. Ръцете й бяха широко разперени, като че прегръщаше целия свят, а на лицето й светеше щастлива усмивка.

Джек проследи с поглед как тя гладко кацна на отсрещната платформа, като че беше изпълнявала този номер през целия си живот. После отново полетя над арената, и после пак, този път описа най-остра парабола, беше се обърнала така, че висеше на колене. Ръкоплясканията, първо редки, се превърнаха в оглушителен рев, чуваха се подсвирквания.

Джек усети как въздухът излезе от дробовете му с едно-единствено, замайващо издишване. Като ръкопляскаше бясно, той стана на крака и развеселен забеляза, че останалите последваха примера му.

Когато представлението свърши, той застана до дървената ограда на арената и зачака Грейс, докато зрителите, разговаряйки дружески помежду си, тръгнаха полека към изхода. Размени няколко думи с агента на Грейс, Ханк Карол, и го поздрави за договора за три книги, който той беше сключил наскоро с „Кадоган“ от името на Дженис Катридж, най-продаваната му авторка на романи — мистерии.

— Благодаря, само се надявам да ви останат пари за реклама, след като се споразумеете с госпожа Траскот — пошегува се Ханк, от което на Джек му се дощя Грейс да не беше споделяла с него, нищо че е неин агент.

— Да се надяваме, че ще уредим въпроса, без да се стига до съд — отвърна Джек.

— Всъщност срещал ли си се с майката на Грейс? — високият, кльощав като тръстика мъж разтегли устни в безрадостна усмивка. — Аз самият имах това удоволствие преди години, когато госпожа Траскот за последен път посети Ню Йорк. Забележителна жена… но човек не би искал да се случи на пътя й.

Докато наблюдаваше как Ханк се отдалечава, Джек размишляваше върху разговора. Без да иска, Ханк беше налучкал същината на проблема — Грейс е тук… а Корделия Траскот е в Джорджия. Джек беше сигурен, че за да не затънат в някакъв глупав процес, Грейс трябва лично да се разбере с майка си. Защо всъщност не я покани на гости?

Ще го предложи на Грейс след цирка или поне ще я накара да помисли по този въпрос. Но почти я чуваше да вика в отговор: „Да поканя майка на гости? Да не си полудял?“

„Може да съм луд — помисли Джек. — Но си заслужава да опитаме и е може би единственият ни шанс.“

Той настигна Грейс, която си пробиваше път през отиващата си тълпа, облечена в шлифер, стегнат с колан около невероятно тънкото й кръстче, и се наведе да я целуне.

Когато стоеше толкова близо до нея, усещаше как собствената му топлина се отразява пак към него от хладната й буза. Миришеше сладко, като че току-що се е изкъпала. На бебешки шампоан и онзи лосион от кокосово масло, който го караше да си представя слънчеви плажове, пина колада и любене под вентилатор, който бавно се върти на тавана.

Прииска му се сега да са някъде там — Антиля, Сент Барт, Елефтера, някое тропическо убежище, на цял континент разстояние от ултиматумите на Рейнхолд… от Крис, Бен и Хана… от сложното минало.

— Беше страхотна — каза и той. — Само че няма защо да ти го казвам. Получи повече овации от всички останали, взети заедно.

— А, това беше лесно — Тя се засмя. — Трудното беше зад кулисите, докато казвах „зеле“ на всички онези фотографи. Мислех, че изобщо няма да успея да се измъкна. — Тя се огледа наоколо с дяволит, смутен израз, като ученичка, която мисли да избяга от следващия час. — Слушай, Джек, ще имаш ли нещо против да пропуснем коктейла? Гроги съм. Иска ми се да си вземем отнякъде китайска вечеря и да се сгушим двамата в леглото.

— В същата последователност?

Тя го прегърна. Как прилягаха телата им — рамото й се пъхаше под мишницата му, а главата й се сгушваше току под брадичката му. Когато Грейс се изправи на пръсти, за да го целуне под ухото, той усети сладък копнеж, от който почти го болеше.

— Зависи колко добре се справяш с клечките за ядене. Какво ще кажеш, у вас или у нас? Крис е с татко си в Хемптън, така че аз съм изцяло на твое разположение.

— Хана… — заговори Джек и усети как Грейс леко се напрегна — ще прекара уикенда с приятелката си Кат, затова не е тука. Изпраща много поздрави.

Грейс го погледна, челото й се мръщеше от незададените въпроси, но не каза нищо.

„Ще успеем ли?“ — запита се той. Могат ли да прекарат цялата вечер, без децата им някак да се намесят? Много се надяваше да стане. В този момент би дал едва ли не всичко за една нощ… за една-единствена, простичка нощ, в която да има Грейс само за себе си.

— Джек… не знам как да ти го кажа…

Грейс седеше по турски на двойното легло в разхвърляната полумебелирана спалня, която наричаше „стил нео-развод“. Разтриваше слепоочията си, както правеше винаги, когато започва да я боли глава.

Джек усети, че нещо затуптя в гърдите му, като птица, която се хвърля право срещу прозореца. „Сега ще каже, че се е уморила да ме чака да реша. Че вече й е писнало.“

За миг помисли да й каже за коледната изненада, подготвяше я вече няколко месеца. Но дали няма да го разбере превратно? Дали няма да я възприеме като предложение, което той още не е готов да направи?

По дяволите, защо не може просто да й каже онова, което иска да чуе? Бог е свидетел, обича я достатъчно. Не е от недостиг, по-скоро обратното, нещо е в излишък — миналото, което бяха натрупали отделно един от друг.

— Става дума за книгата, Джек — каза Грейс. — Не знам дали мога да я довърша. Цялата, искам да кажа. Днес пак говорих с Уин и той казва, че се е опитал да я разубеди, но майка била непреклонна. Иска да подаде иск, за да спрат публикацията. Каза, че засега я възпира, но няма да е задълго.

Пряко волята му, първото чувство на Джек беше облекчение, огромно облекчение. Грейс искаше да говорят за книгата й, а не за тях двамата. Но после значението на думите й стигна до съзнанието му и мозъкът му превключи на друга скорост, започна да мисли делово. Ако Грейс махне епизода с Нед Емори, книгата пак ще бъде добро четиво, в много отношения талантлива книга, но… няма да предизвика сензация. Щастие ще бъде, ако продадат двайсет и пет хиляди. Вероятно ще има някои ласкави отзиви, но пресата няма да вдигне шум, няма да влязат в списъка на бестселърите, няма да има гаранция, че ще подпомогнат годишния приход на „Кадоган“.

И може да се окаже, че не само Джери Шилер ще загуби мястото под задника си.

Усети как току-що погълнатото ястие пълзи нагоре по гърлото му. Вярно, беше виждал това много пъти по телевизията, да не говорим за безбройните истории във вестниците — бивши началници остават без работа и никой не ги иска, нито пък има нужда от тях. Съжаляваше ги, но никога, дори за миг, не му беше хрумвало, че може да се озове в положението на някой от тези нещастници.

Рейнхолд му вдигна мерника още с пристигането си. Пък и защо да му се сърди. Не е тайна, че Джек се обяви против закупуването на „Кадоган“ от „Хауптман“. Пък и кому е нужен за трети в йерархията човек, привикнал с шефския пост. С предишната фирма-майка „Ситуел Корпорейшън“ също имаше търкания, но те поне до голяма степен го оставяха да дирижира шоуто.

От друга страна, Рейнхолд не е тъп. Има нужда от опита на Джек, от връзките му с писателите и техните агенти, от хората му във Вашингтон — съчетани с близкото познаване на вените, артериите и вътрешните органи на компанията. Джек си спомни пристигането на новия президент миналата пролет, когато Рейнхолд инсталира друга, усъвършенствана счетоводна програма, с което направо разби на пух и прах отдел „Разходи“. После реши да премести склада им от Ню Джърси в нова, оборудвана по последна дума на техниката сграда в Уест Вирджиния. Джек се опита безрезултатно да го спре и месеци след промяната изпълнението на поръчките още беше объркано, а търговците на дребно и едро бяха опищели орталъка оттук до Хавайските острови.

„Честта над всичко“ им трябваше — сега повече от всякога. Ако Роджър Янг си тръгне, книгата на Грейс може да се окаже единственото, способно да помогне на „Кадоган“ да остане харесваното от него издателство… а на него да задържи работата си.

Джек хвана мъничките ръце на Грейс. Пръстените й — преплетено сребро, тюркоаз, ахат се врязаха в дланите му като хладни брънки на верига.

Без да иска си помисли, че мястото й не е в стая като тази — с масивно викторианско легло и тоалетна масичка с мраморен плот, с големия гардероб от орехово дърво между двете гравюри, закачени от него две стари, потъмнели от времето произведения на Блейк.

— Грейс, не ти казвам какво да правиш, просто говоря каквото ми хрумне. Не си ли помисляла, че най-добрата тактика в случая е да се срещнеш лично с майка си? Би могла например да я поканиш на гости.

Грейс явно беше слисана, а после, когато осъзна за какво става дума, като че леко се паникьоса.

— Не говориш сериозно.

— Сигурно няма да реши всичко, но може да бъде едно начало.

— Боже, това е все едно… ами, все едно да си вярващ католик и папата да ти дойде на гости. Непрекъснато ще бъда нащрек.

— Сигурна ли си, че не преувеличаваш съвсем малко? — попита Джек.

— Не познаваш майка ми.

Грейс се замисли за момент, после заговори:

— Спомням си как много отдавна с майка и Сиси бяхме отишли на гости на баба Клейборн в Блесинг. Трябва да е било по времето, когато татко водеше кампания за Закона за гражданските права, защото една нощ пред къщата пристигнаха неколцина мъже — носеха фенери и пушки и крещяха нещо за татко и негрите. А майка… тя излезе право на верандата и се изправи отпреде им, като че бяха някакви си безобидни хулигани.

— Това описание ми напомня за някого — пошегува си Джек.

Но Грейс обви здраво ръце около тялото си и извика:

— Ох, Джек, ами ако е права? Струват ли си всичките терзания, за да разкажа истината за смъртта на Нед Емори? Да не броим юридическите разправии.

Джек си пое дълбоко дъх.

— Остави ме аз да се оправям с адвокатите. Ти се съсредоточи върху това какво искаш, отделно от майка си или който и да било друг.

Грейс помълча малко и каза:

— Ей сега си мислех за Нола. Откак се срещнахме, непрекъснато ме мъчи чувството, че тя крие нещо. А после ми проблесна: ами ако татко вярно е искал да направи нещо на Нед Емори, може би дори да го убие. Господ знае защо — може да е знаел, че Нед се отнася зле с Маргарет, или пък изведнъж да му е паднало пердето. Той наистина я обичаше. В някои отношения Маргарет беше като че най-близкият му приятел. Може би е имало нещо повече, не просто като да се е хвърлил на помощ.

— Това не го вярваш наистина, нали?

— Ох, Джек — въздъхна Грейс, — напоследък не знам на какво да вярвам.

Погледът на Джек попадна върху закачалката, която Натали не беше пожелала да задържи и която някак се беше превърнала в убежище за дрехите му — ризи, чорапи, вратовръзки бяха нахвърляни безразборно върху дългата й стойка и чакаха Джек да подреди чекмеджетата на гардероба си. Забеляза като че за пръв път кашоните, които вече осем месеца стояха в ъгъла, без някой да ги разопакова, гравюрите, подпрени на дюшемето. В миг видя ясно какво представлява това място — гара, на която човек спира, преди да вземе решение.

Но кога ще стане това? И как може да бъде напълно сигурен в Грейс, когато тя очевидно също хранеше свои си съмнения?

Джек пожела страстно да можеше с едно махване на ръката да унищожи всичките й страхове… заедно със своите. Да можеше някак всичко да оправи. Както беше закрепил положението в бурното време след покупката на „Кадоган“ от „Хауптман“. Винаги изглеждаше уверен, следваше новите директиви, за да не помисли някой, че промяната се е отразила на ръководството му.

Той се облегна на таблата, протегна ръце и Грейс веднага се притисна към него, лицето й беше върху гърдите му, а главата й се опираше в брадичката му. Беше успяла дори пръстите на краката си да сгуши до неговите, и сега те се топяха до топлата му кожа като полузамръзнали парченца лед.

Протегна се надолу и взе единия й крак, за да го разтрие със силно кръгово движение на палеца си. Обичаше краката й, бяха толкова малки, че биха й станали обувките, омалели на Хана още в шести клас. Харесваше розовите им нокти и извивката на стъпалото — като на балерина.

Грейс записка от удоволствие, гърдите, долепени до тялото му, бяха меки и топли. Джек усети как се възбужда. Господи, как може да я обича толкова… и така силно да я иска… когато толкова много неща ги разделят?

Той протегна глава да я целуне, тя вдигна своята и го пресрещна с леко разтворени устни, а жилавите й ръце се свиха силно около него, като че той се дави, а тя трябва да го задържи на повърхността.

Грейс изпъна крака си, така че ръката му, обгърнала стъпалото, се плъзна по бедрото й. Коприна… прекрасна коприна, с малки косъмчета, които гъделичкаха дланта му. Джек си представи как отхапва от топла, узряла на слънцето праскова. Усещанията, които предизвикваше у него, бяха като деликатеси, поднасяни един по един, всеки следващ по-пикантен и вкусен от предишния.

Топлината й и вкусът й напомняха за прасковена градина, когато вдигна тениската й и целуна първо едната, а после и другата й гърда. Ох, Божичко. Можеше да го превърне в младеж, чийто апетит е бездънен.

— Джек… Джек, толкова те обичам…

— Знам… — прошепна той, докато двамата се плъзнаха надолу и легнаха с глави на възглавницата, с лице един към друг и преплетени крайници.

— Не, не се обръщай. Остани така. На една страна. Да, мога… О, да. Ето.

Когато тя се изви към него, с крак преметнат през хълбока му, той усети как се плъзга в нея… косо движение, сладката й топлина бяха като първия път, когато свърши бързо като момче. Опита да се овладее, като се задвижи с бавен, размерен ритъм… хванал дупето й с ръце, той я привличаше все по-близо и по-дълбоко към себе си.

Той усети дъха й до врата си, малки, нежни пориви на вятъра, които го караха да стига до ръба. Светли петънца затанцуваха от вътрешната страна на затворените му клепачи. Но не се възбуждаше така от някое отделно физическо движение или част на тялото й. Възбуждаше се от жизнеността й, от енергията — всичко, заради което се беше влюбил в нея. Тъпо е да се мисли, че е в пениса — истинската сила на любенето трябва да е в ума и сърцето.

„Никога не бих могъл да я оставя да си отиде“ — помисли Джек, завладян от прилив на толкова силно чувство, че прегърна Грейс с мощ, която можеше да счупи ребрата й, и започна да вика отново и отново името й.

По-късно, когато лежаха прегърнати в измачканите чаршафи, Джек каза тихо:

— Говорех сериозно преди, когато предложих да поканиш майка си на гости.

— Знам — простена тя. — Но нищо хубаво няма да излезе от това. Ние сме като огъня и водата. Когато и да говорим с нея по телефона, винаги ужасно се отчайвам и накрая като затворя, ми се иска да разбия нещо в стената.

— Лице в лице може да е по-различно.

— Няма да дойде дори да я поканя.

— Кой знае.

— Ти ли знаеш?

Джек не искаше да настоява. Но нямаше как:

— Може и да дойде. Откъде си сигурна, ако не я поканиш, нали така?

Тя се засмя, сухият, дрезгав звук беше заседнал дълбоко в гърлото й.

— Не познаваш Корделия Клейборн Траскот.

— Не мислиш ли, че е време да се запознаем, щом спя с дъщеря й?

Грейс мълча толкова дълго, че би могъл да я помисли за заспала, ако тялото й не беше напрегнато като пружина, която всеки момент ще се опъне. Накрая обърна лице към него, със скули, подчертани от светлината на нощната лампа, и каза с глас на нахакано момиче, което приема предизвикателството:

— Добре тогава, Джек Голд. Ще го направя. Ще я поканя. Но ако тя наистина приеме… да не кажеш, че не съм те предупредила.

Девета глава

— Гейб, исках да те попитам нещо…

Корделия, коленичила при лехата с лалетата, остави лопатата до плетената кошница наблизо. Заедно с ред други градинарски сечива, всяко спретнато прибрано в собствен брезентов калъф, кошницата съдържаше шепа дървени колчета и малко канап, с които да отбелязва лехите.

„… Знам, че не си получил като останалите писмена покана още преди седмици, но дали би дошъл за празненството на Сиси? Единственото ми извинение, задето чаках практически до последния момент, е, че се страхувах… да не изглеждам глупаво… и да не рискувам прекрасното ни приятелство заради някаква празна фантазия…“

Не, не можеше да му каже това. Гейб ще бъде шокиран и разтревожен, ако научи за чувствата й към него — чувства, на които не би могъл да отвърне с взаимност. Ще прозвучи смешно. По-добре вместо това да покани Джаред Фултън, онзи приятен адвокат, с който старата й приятелка Айрис я запозна миналата събота, когато празнуваха годишнината от сватбата на Айрис и Джим. Джаред беше прехвърлил шейсетте и обичаше музиката не по-малко от нея — нали я покани на концерт на Филаделфийския оркестър в Мейкън следващия четвъртък? Най-малкото, което може да направи, е да му върне жеста.

Пък и ако го покани в последния момент, няма ли да прилича на някакво случайно хрумване? Гейб няма как да знае, че има съвсем уважителна причина да не го покани по-рано. „Ако бях събрала смелост да кажа на Сиси за изневерите на Бийч, нямаше изобщо да има празненство.“

Тя погледна към Гейб, коленичил наблизо, и усети по тялото й да се разлива някаква тръпчива топлина, все едно се е пекла прекалено дълго на слънце. Милост! Трябва да има някакъв начин да се освободи от това усещане, което изпитва винаги когато са заедно — ту я обливаха горещи вълни, ту се разтреперваше, сякаш беше в климактериума.

Корделия си пое дълбоко въздух и тежката миризма на почвата, влажна от снощния дъжд, изпълни цялото й същество и я успокои. Обърна очи към шестте плитки тръстикови кошнички, подредени на тревата до нея, препълнени с луковиците, които щяха да засадят за пролетта. Кичест нарцис, жълт нарцис, кокичета, кукувиче грозде и лалета. Ох, как обичаше лалета! Обичаше дори имената им: петнистия „Рембранд“, пурпурно ивичестия „Ярък папагал“, „Мариета“, който имаше цвят като крем, белоснежния „Ани Франк“, „Триумфа“ със здравото му стъбло.

Спомни си как с Гейб целия вчерашен ден копаха земята, работиха сред сместа от торф, тор и костено брашно. Времето, ако се изключи дъжда снощи, беше необичайно хубаво за декември. На ширината на Блесинг по това време на годината вече застудяваше, а южна Джорджия още се наслаждаваше на топлото слънце. Някой от тези дни обаче, като се събуди, ще види тревата покрита като с глазура от сланата.

Отпусна се на пети и огледа мястото около перголата до къщата, вляво от задната веранда. Тъкмо за луковици — сутрин има много слънце, следобед хвърля сянка тисовият плет до зеленчуковата градина, която сега е заровена за зимата под дебел слой тор и слама. През април, като погледне през прозорците на кухнята и спалните отзад, ще може да се наслади на вълшебен килим от ярки, поклащащи се цветове. Ще цъфне и овощната градина от другата страна на плета. Клонките на черешите и прасковите, сега полуголи, ще се обвият в уханни розови и бели облаци.

„А аз и ти какво ще правим?“ запита се тя, когато погледна още веднъж Гейб, клекнал до нея, обут в чифт стари, изцапани с боя дочени панталони и с тъмнозелен пуловер със запретнати ръкави, със загорели, жилави като дебели въжета ръце. Слънцето светеше право в обветреното му лице, той беше застинал, примижал очаквателно към нея, а очите му почти се губеха сред бръчиците около тях.

Как биха погледнали хората на двойка като тях, след като е живяла със силен и уважаван мъж като Джин? Може ли някога Гейб наистина да стане част от начина й на живот, от приемите, които трябва да дава за болницата, университета, спомоществователите? Да не споменаваме вечерите със стари, скъпи приятели — хора, които Гейб познаваше само колкото да им кимне на улицата?

Мисълта за вечерите й напомни за снощи. От седмици обмисляше идеята да покани Гейб на вечеря, но по една или друга причина не се решаваше. Първо изневиделица й се обади Уин, после трябваше да присъства на заседания в болницата и не остана време за работа в градината. Но снощи, след като цял ден беше работила редом с Гейб, поканата да остане изглеждаше най-естественото нещо на света.

По време на вечерята не изпитаха онази неловкост, която тя очакваше с ужас. Разговаряха леко, все едно са заедно в градината и разсаждат зеленчука или пък подрязват дръвчетата, без да спират, почти без да съзнават какво ядат, макар по-късно Корделия да забеляза, че по-голямата част от пилешкия пай и черешовия сладкиш на Нета някак са били погълнати. За какво разговаряха? За болницата и какъв трябва да е новият директор. За най-добрите марки кафе в супермаркета. За старата общинска сграда в Блесинг, която Фреда Макуйлямс превърна в антиквариат.

След това тя пусна уредбата в кабинета и двамата слушаха Кири Те Канава в „Мадам Бътерфлай“ и играха карти. Тихо, по приятелски, нищо особено, но непрекъснато се сещаше за снощи, главно за дребните неща — като следите от обувките на Гейб върху дебелия килим в кабинета, как дружелюбно потракваха съдовете, докато ги оставяха в мивката, колко приятно миришеше Гейб, като дебелите одеяла, прибрани в раклата от кедрово дърво в рибарската хижа на баща й до езерото Синклер.

Не, наистина трябва да сложи край на този унес! Беше се справяла прекрасно през всичките тези години без Джин… и щом преодолее това непристойно увлечение, ще продължи да се справя прекрасно.

Корделия осъзна, че Гейб е застанал до нея и чака тя да си довърши мисълта.

Тя бързо се отклони към по-безопасна тема, която обаче също я притесняваше:

— Става дума за Грейс — каза му тя. — Писа и ме покани на гости в Ню Йорк. — Корделия въздъхна.

— Ти какво й отговори?

Тя поклати глава и призна:

— Аз… още не съм решила.

— Кога получи писмото?

— Преди седмица.

— Това е доста време.

Гейб започна отново да преглежда луковиците от лалета в кошницата, поставена на коленете му, като изхвърляше онези, които бяха започнали да кълнят. Дългите му пръсти се движеха с бързата точност на хирург. Този път беше гологлав и хладният утринен ветрец рошеше косата му. Тя забеляза тук-таме в кестенявите кичури да проблясват сребърни нишки и се изненада. „Ами че той е започнал да побелява!“ Без да иска изпита удоволствие, като че това можеше да намали десетгодишната разлика във възрастта им.

В този миг закопня, сред розовата утринна светлина и тежката, влажна миризма на пръстта, да хване изцапаната ръка на Гейб и да я притисне до бузата си.

Насили ума си да се върне към дилемата, която я раздвояваше вече цяла седмица.

— Една част от мене ще се радва да я види… но една друга част, боя се, повече от всичко иска да я хване и здраво да я напляска. Проблемът е там, че знам коя част ще надделее.

Той й намигна.

— Тъй и тъй стана дума, ще имаш ли нещо против да ми подадеш лопатата?

Тя му я подаде и загледа как Гейб започна да копае торфената пръст, за да изкорени един от миналогодишните нарциси. Отдели по-малките израстъци от голямата луковица и изкопа за всеки отделна дупка, като следваше основното правило, на което я беше научил: дупката трябва да бъде дълбока два пъти колкото е ширината на луковицата.

— От друга страна, не съм виждала Крис от една година — продължи Корделия. — А тази Коледа няма да идват с баща му. Току-виж станал два метра, преди пак да го видя.

Спомни си миналите лета, когато Крис й гостуваше по някоя и друга седмица. Винаги ходеха до езерото Синклер, в уютната уединена хижа, която майка й с толкова мъки беше запазила, а сега е нейна собственост. Ах, колко обичаше да ходи за риба това момче! Прекарваше часове върху дънера до потока с въдицата, допълнителните куки и буркана със стръв.

Само че след като Крис навърши десет години, Грейс започна да го праща на летни лагери и тя почти не беше виждала внука си. Опита се да си представи как изглежда сега, на тринайсет години: трябва да е по-висок и по-слаб от източения хлапак, който видя по същото време миналата година — но умът й се вкопчи в онзи негов образ, който й беше любим, на бузесто малко момче. Толкова приличаше на майка си, когато тя беше малко момиченце, непрекъснато замислен и развълнуван, задаваше й въпроси като: „Бабо, откъде идват звездите?“ или „Защо не миришат тези рози?“ Тя му пишеше и разговаряха по телефона, но безжизнените му отговори, които започваха винаги по един и същи начин, късаха сърцето й: „Мила бабо. Как си? Аз съм добре…“.

— Синът на Грейс — Гейб се засмя и хвърли шепа луковици, за да отбележи къде ще копае. — Трудно ми е да повярвам, че има такова голямо момче. Помня кога тя беше умно момиченце на същите години. Беше от малкото ми ученици, които разбираха какво значи да пишеш за това, което разбираш, и защо си заслужава усилието да прочетеш Фокнър.

— Гейбриъл, ти нарочно сменяш темата на разговора.

Той се отпусна назад и втренчи поглед в нея, като в същото време вдигна ръка срещу слънчевата светлина, която се прокрадваше през короните на черешовите дървета.

— Може би не съм аз човекът, който може да прецени как да постъпиш с дъщеря си — беше го налегнала необяснима тъга. — Ти не знаеш някои неща за мене, Корделия.

Тя усети как пулсът й се ускори, но се опита да говори спокойно:

— Гейбриъл, не мисля, че можеш ужасно да ме шокираш с някой разказ за себе си.

Нещо мрачно проблесна в меките кафяви очи на Гейб, израз, който тя не беше виждала по-рано.

— Мислиш, че това е всичко, което съм — градинар: садя лалета, торя цветните лехи? Безвреден луд, който не е устоял на напрежението от преподавателската работа?

— Не съм искала да кажа…

— Виждаш ли, аз също имам дъщеря — каза той тихо… толкова тихо, че в началото Корделия не беше сигурна дали е чула правилно.

После обаче разкритието я заля като студена океанска вълна. Дъщеря? Но бившата му съпруга — та всички знаеха, че Джозефин Рос не можеше да има деца! Самият Гейб й беше казал веднъж, че това е една от причините за неуспеха на брака им.

Като изтълкува неправилно шокирания й израз, Гейб поклати глава.

— Не е, което си мислиш — бях верен на Джоузи. Това се случи години преди да се запозная със съпругата си. Бях на седемнайсет и бях луд по едно момиче. Е, казано накратко — тя забременя. Щях да се оженя за нея, но родителите й бяха решили да дадат бебето за осиновяване… и накрая постигнаха своето.

— Ох, Гейб — Корделия затисна уста с ръката, която миришеше на тор. — Знаеш ли кой я е осиновил? Къде е тя сега?

— Десет години я търсих — продължи Гейб. — Огледах и последната колиба в радиус петстотин мили от Атланта. — Той се усмихна тъжно. — Ето защо най-накрая се установих тук. Може би това ме привлече и към преподаването — по онова време тя трябва да е била на четиринайсет години. А сега… Ами, често съм се питал дали през времето, прекарано в търсене, не съм бягал от нещо… от това, което наистина исках да бъда.

Точно в този момент, докато слънцето се отразяваше в очите на Гейб, които внезапно станаха искристи като скъпоценни камъни, на Корделия й хрумна, че Гейб може би се опитва да я накара да открие истинското си аз — такава, каквато беше преди да се върне в Блесинг, преди да стане толкова почтена, толкова… улегнала.

— Аз… аз се радвам, че ми разказа — беше единственото, което се сети да каже.

Тъгата, която го правеше да изглежда стар и побелял, изведнъж изчезна, той се усмихна и стана такъв, какъвто беше винаги — спокоен и уравновесен.

— Сега сигурно разбираш защо намирам, че е много важно да държим на значимите неща.

— Грейс и аз се осланяме на поздравителните картички, за да споделим онова, което би трябвало да си кажем на висок глас… но предполагам, че е много по-добре от нищо — тя въздъхна. — Може би затова ми е толкова трудно да взема решение. Боя се да не прекъсна и тази бегла връзка, която съществува между мене и дъщеря ми.

— А какво ще спечелиш, ако не отидеш?

„Същото, което печеля, като не те каня на празненството на Сиси — помисли тя. — Нищо“.

Корделия изведнъж забеляза, че върху работните си дрехи е наметнала една старомодна кафява жилетка, а червило не си е слагала отпреди закуска.

Сграбчи един бодлив плевел, забравила, че е без ръкавици, и усети остро убождане.

— Като знаеш толкова много, защо ти не ми отговориш? — извика тя, ядосана изведнъж, че е влязъл под кожата й като малкото трънче, което сега стърчеше от палеца й.

— Знам само, че познавам кога някой бяга от истината — отвърна той, докато белеше сухата кафява обвивка на една луковица от нарцис.

— А коя е истината? — пожела да узнае Корделия.

— Обичаш дъщеря си и ако има и най-малката вероятност да оправите отношенията си, ще хванеш следващия самолет за Ню Йорк.

Ако има нещо като душевен антисептик, помисли Корделия, то Гейбриъл е точно това. Изведнъж се почувства пречистена, усещаше леко пощипване по цялото тяло. Той говореше страшно смислено, но въпреки това се чувстваше много неуверена.

Някога беше толкова сигурна във всичко и решително действаше според убежденията си, а сега…

Изправи се и се намръщи, защото ставите й се бяха схванали. Усети световъртеж, сякаш чаша се пълнеше с някаква газирана течност. Подпря се на една от колоните на перголата, по която все още висяха накъсани останки от миналогодишния повет, и зачака да й мине.

Гейб веднага се озова до нея, загрижен:

— Добре ли си?

— Скоро ще бъда прекалено стара да се навеждам така — отговори тя с тих смях. — Искаш ли да влезем вътре? Сигурна съм, че и двамата имаме нужда от чаша чай. А и обещах на Нета да й помогна с ябълковото масло, за да успее да отиде до болницата в часовете за посещение.

Корделия знаеше, че Нета все още се тревожи за малкия си внук, макар опасността от менингит да изглеждаше отминала.

Тя поспря на верандата, защото не й се щеше да загърби гледката на хортензиите, прелели през перилата като голяма розова снежна пряспа, нито на ружите покрай стената на гаража, които вече вехнеха заедно с края на циганското лято. Отпусна се на стария диван, който стоеше тук от памтивека. Беше го претапицирала два пъти, откак майка й умря, последния път в розово, горе-долу по същото време, когато остъкли верандата. Дали изобщо произвеждат сега такива здрави дивани? Сигурно не. Едно от най-хубавите неща, както онези стари шумни коли, в които се чувстваш сигурен като в танк, или онези кухненски печки, които можеш да използваш и без диплома за инженер — къде отидоха всички те? Дали липсват и на други хора, както и на нея? Или това е още един признак за напредването на възрастта, когато споменът надделява над знанието?

— Сега не е подходящ момент да пътувам, с всичките тези празници — каза тя. — Тук имам да свърша толкова неща. Да организирам благотворителния обяд в Хилдейл… да се срещна с Лигата на жените — гласоподавателки в Мейкън, за да ми помогнат в събирането на средства за библиотеката. Да не споменавам празненството на Сиси следващата събота — свъси се вътрешно от малодушието си да не покани Гейб, — което, трябва да призная, напълно излезе изпод контрол. Човек направо може да реши, като я гледа какви ги върши, че кралица Елизабет и дукът на Единбург празнуват златната си сватба.

— Защо не, щом й доставя удоволствие? — Гейб се облегна на една от колоните с канелюри на верандата, от която висяха, закачени на няколко удължени месингови куки, керамични гърнета с розов трендафил и циклама, чиито листа вече пожълтяваха и те почти бяха престанали да цъфтят.

— Не знам… Всички тези излишъци… изглежда просташко. Тя иска на всяка салфетка да има надпис със сребърни букви „Керълайн и Бийч“, дори и на кърпите в тоалетната.

Ироничният му поглед я накара да се изчерви.

— Това ли те притеснява, салфетките и кърпите?

Корделия погледна голите, разкопани цветни лехи, тревата до старата калдъръмена пътека пред кухнята, която пожълтяваше с наближаването на зимата. До Коледа оставаха само две седмици. Въпреки това на слънчевата веранда, предпазена от хладния полъх, й беше едва ли не прекалено топло.

— Ами… не. Сиси се обади тази сутрин. Не беше на себе си, много се беше разстроила. Подозира, че Бийч си има любовница.

— А ти знаеш със сигурност, че е така.

Това беше констатация, не въпрос.

— Да.

Но откъде знаеше Гейб, че тя знае?

— Каза ли на Сиси?

Корделия въздъхна:

— Все мислех да й кажа, но какво ще й помогне това? Тя го търпи, по един или друг начин, от години. Това празненство е може би единствената й печалба от десетте години брак.

— Знаеш ли пиесата на О’Нийл „Ледничарят иде“? Някои хора имат нужда от илюзии, за да не рухнат. — Той говореше бавно и обмислено, по начин, който я караше да си го представи застанал пред учениците си в класната стая. — Всеки има нужда да вярва в нещо.

— Не искам Сиси да страда.

— А Грейс?

— Да не би да искаш да ми кажеш, че трябва да отида в Ню Йорк? — попита тя, отметнала леко глава настрани и назад, за да го вижда.

— Виж! — възкликна той, вдигна поглед и посочи с пръст. — Видя ли го? Мисля, че беше чичопей. От векове не бях виждал някое от тези птичета.

Тя се помъчи да различи забелязаното от Гейб, но видя само позлатата на слънцето върху пепелявите листа. Видя го чак, когато той сложи ръка на рамото й, стисна го нежно и я премести леко — бликна яркожълто и черно между клоните.

Внезапно очите й се просълзиха, докато седеше там и си мислеше колко глупаво от нейна страна да се вълнува заради едно обикновено докосване и неочакваната радост да види чичопей, когато важни решения — като това дали да посети Грейс или не, и дали да потвърди подозренията на Сиси за съпруга й — оставаха открити и нерешени, като рани, които трябва да се превържат.

— Ела на празненството — каза тя тихо, думите излетяха от устата й и изненадаха самата нея толкова, колкото вероятно изненадаха него. — Канех се да ти пратя покана като хората, но предполагам, не е тайна, че Сиси не одобрява нашето… — тя се поколеба, но после се изправи и довърши със силен глас: — … нашето приятелство. Това обаче е моят дом и мога да каня, когото искам. — Чак сега се осмели да го погледне. — Моля те, Гейб… Това би значило много за мене.

Ето, каза го. Едва ли не беше изповядала чувствата си към него. Е, няма да е първото излагане през живота й.

Въпреки това, докато седеше неподвижно изправена на стария диван, с огряно от топлото утринно слънце лице, сърцето на Корделия трепкаше като крилцата на чичопея, който излетя пред погледа й над плачущите върби и покрай потока оттатък овощната градина. Ще приеме ли? Или учтиво ще откаже, защото не иска да опитва да се приспособи към обществото на Блесинг.

А всъщност Сиси и плиткоумните й приятели не заслужаваха компанията на човек като Гейб. „Моля“ повтори тя наум, без да е напълно сигурна за какво се моли.

Корделия зачака, имаше странното чувство, че времето е спряло, сякаш беше задържала дъха си, макар смътно да осъзнаваше, че въздухът влиза и излиза от дробовете й.

Най-накрая, сякаш бяха минали години, Гейб сведе поглед към нея и се усмихна:

— Много бих искал, Корделия — каза той тихо, простичко и спря трескавия полет на сърцето й, така че тя можеше отново да диша.

Тортата, поръчана от Сиси, изглеждаше като параден кораб, с глазура на сърчица и покрита с розови захарни цветчета. Под две сгушени в гнездо гълъбчета от сребристо фолио имаше светлозелен надпис: „Честита годишнина, Керълайн и Бийч“.

Корделия реши, че това е най-грозното нещо, което е виждала през живота си. Обзе я отчаяние. Сиси и приятелите й, надути членове на „Джуниър лийг“[1] като Мелъди Хобсън и Джулия Ханикът, непрекъснато се опитваха да ударят една друга в земята, независимо колко вулгарен излизаше крайният резултат. Състезаваха се коя ще има най-засукана кола, най-хубава градина, маркова рокля, коя ще организира най-екстравагантния прием. Отношението им към хората също се определяше изцяло от тяхното положение. Как ще кудкудякат за „лудия господин Рос“, когато пристигне Гейб!

„Боже, помогни ми да издържа тази вечер“ — помоли се Корделия.

Тя се извърна към Нета, която стоеше в другия край на масата, сгъваше салфетките и ги подреждаше в прихлупващи се триъгълници до чиниите и сребърните прибори. Милата Нета. Без нея тази къща просто би рухнала, по-крехка и от розовата картонена кутия с тортата, която Корделия държеше внимателно в ръце.

— Ох, Нета… — тя тикна кутията в ръцете на вярната си икономка. — Би ли намерила някакъв поднос за това? Сребърният трябва да е достатъчно голям.

Посочи с ръка към шкафа, където държеше сватбените сервизи и античните табли „Кристофър“ с печата на прабаба Клейборн. Подносът, който имаше предвид, можеше да компенсира донякъде натруфеността на тортата с плетеницата си от лозови листа с накацали на тях птици по края.

— Така като я гледам, една талига ще свърши по-добра работа.

Нета очевидно се отнасяше с презрение към тортата, макар, от друга страна, човек никога да не можеше да бъде сигурен с нея. Строгата възрастна икономка навяваше на мисли за една от онези статуи от Великденските острови — масивни и невъзмутими, с лица, върху които годините сякаш не оставяха следи, само понякога стихиите смекчаваха очертанията им. Корделия беше виждала само веднъж Нета да плаче, но дори и тогава просто очите й бяха започнали да светят като две стари монети, проблясващи зад витрина в музея — беше миналият април, когато Корделия връчи на Нета и Холис нотариалния акт на къщичката за гости в имението, която обитаваха вече двайсет и пет години.

— Защо не я сложиш ето там — на бюфета, между двете вази с цветя — предложи на Нета, която изглеждаше напрегната и явно се чувстваше неудобно заради непривичната черна униформа и муселинената престилка с къдрички — още една превземка, за която настоя Сиси.

Чувстваше се малко обидена заради Нета — да се нарежда какво да облече по случай като този на жената, която се беше грижила за Грейс и Сиси, когато боледуваха от шарка и скарлатина, и която можеше да поправи прахосмукачката или да отпуши мивката по-бързо, отколкото да викат майстор. Колко пъти беше виждала Нета да минава по пътеката покрай голямата къща в неделя, за да отиде на църква, облечена в стилен костюм и обувки с висок ток, които не биха накарали никого да се чувства неудобно заради нея или заради външния й вид.

Ядосана на себе си, задето беше отстъпила пред исканията на Сиси, Корделия погледна със съчувствие Нета, а после отстъпи назад и огледа за последно масата. В средата стоеше широка, плитка купа, където десетина гардении плуваха сред дебели, различни по височина проблясващи свещи. В единия край блестяха на фона на ръчно бродираната ленена покривка сребърните й съдове, проблясваше и всяка чиния. Може би трябваше да използва сватбения порцелан „Хавиланд“? Не, този беше не по-малко красив, но не толкова крехък. А и загубата няма да сломи сърцето й, ако някой нащърби или счупи чиния.

Все едно майка й беше още жива и мърмореше от другата стая, Корделия си припомни как веднъж тя забеляза, че съвсем малко парченце е отчупено от една купичка „Хавиланд“, и заяви хладно: „Знаеш ли, скъпа, прислугата може да бъде подменяна, за разлика от семейните реликви.“

Докато наблюдаваше как Нета внимателно прехвърля тортата върху подноса, Корделия изпита увереност, че това не е вярно. Въпреки че през половината й живот майка й се беше опитвала да я превърне в свое подобие, Корделия се беше врекла никога да не цени предмет повече от човек.

Звънът на входния звънец извести пристигането на първите гости.

Корделия усети как сърцето й се сви от неприятно предчувствие и си спомни всичките си основания да не очаква с нетърпение това празненство — Сиси, в рокля от брокат, размер четирийсет и шест, ще пие прекалено много, както на всички събирания, а Бийч, шумен и груб, ще се здрависва с всички с онази сърдечност, присъща на търговските посредници, и без съмнение ще произнесе някоя скучна и смущаващо цветиста реч за милото същество, което е негова съпруга.

Докато бързаше по тесния проход от кухнята, който беше свързан с по-представителния коридор от предния вход, Корделия съжали, че по една случайност научи малката мръсна тайна на Бийч. Още по-лош беше краткият разговор, който проведе с Бийч след безплодния обяд със Сиси в Малбери Ейкърс, преди у Сиси да се появят някои собствени подозрения.

Седяха отвън на верандата, където Сиси, която беше отишла да покаже на момчетата едно птиче гнездо в клоните на миртата, не можеше да ги чуе.

— Бийч, знам какви ги вършиш напоследък — Корделия не смяташе да се церемони. — И искам да си наясно, че няма да търпя това. Заради Сиси, заради момчетата. Тази твоя… авантюрка трябва да престане.

— Кой ти каза, че изневерявам на Сиси? — Бийч, с порозовяло широко лице, успя да постигне израз на възмутена невинност, който не би подвел и малко дете. Свинските му очета се присвиха. — С Джанет отношенията ни са строго делови. Тя ме запозна с някои от съседите си в Малбери Ейкърс, които може би ще искат да си купят ново возило.

— Джанет? Джанет О’Мали? — попита тихо Корделия и почака Бийч да осъзнае, че сам се е наврял. Беше виждала Джанет О’Мали само веднъж в дома на Сиси, но Сиси непрекъснато разправяше как малкият й син Бо бил голям приятел с момчето на Джанет.

— Ама аз просто… — започна да мънка Бийч, но тя го отряза.

— В случай, че ти е излетяло от ума, аз плащам вноските за къщата ви — този път не си даде труд да смекчи тона си, за да прикрие отвращението, което изпитваше. — Или може би трябва да кажа къщата на Сиси, след като тя е само на нейно име. Убедена съм, също така знаеш, че Ед Спенглър смята да открие нов търговски клон в Гаскин Спрингс. Само една дума да му кажа, и той без съмнение ще те прехвърли. — Тя го видя да пребледнява при тези думи. — О, недей да гледаш толкова тъжно. Ще можеш да си идваш вкъщи през почивните дни. Това са само триста километра, пък и ще ги взимаш още по-бързо, когато довършат новата магистрала. Разбира се — наблегна тя, — няма никакво съмнение, че ще бъдеш прекалено уморен за каквато и да било извън програмна дейност, освен да прекарваш времето вкъщи с жена си и децата.

— Чакай малко, майко, ти си разбрала всичко погрешно! — Бийч понечи да се изправи, но тя го прикова с изпепеляващ поглед и го накара да се отпусне обратно на плетения стол, който изстена под тежестта му.

— Само една невярна дума да излезе от устата ти, Бийч Бийчам, и кълна се… — нямаше защо да довършва заканата си, Бийч вече беше покрил лице с дебелите си длани.

— Това нямаше никакво значение — чу се приглушеният му, привидно изтерзан отговор. — Кълна се в гроба на баба си. Беше само оня път и беше идея на Джанет от самото начало. Аз не съм…

— Пет пари не давам чия е била идеята. Просто искам на цялата работа да се сложи край. Така, а сега — тя стана и се взря през стъклото в гъстата зеленина на градината си, — къде може да са се дянали Сиси и момчетата?

Дали беше успяла да го уплаши достатъчно, за да прояви малко здрав разум? Докато си задаваше този въпрос, Корделия поспря да оправи една картина, която висеше накриво. Надяваше се да е успяла… но човек никога не можеше да бъде сигурен, когато става дума за Бийч. Спомни си един случай отпреди години, когато се наложи да вземе решителни мерки, защото беше фалшифицирал подписа на Сиси върху един чек с намерение да плати първата вноска за нов камион. Беше обещал никога повече да не мами жена си. Но Бийч е като децата — отначало самото разкаяние, но в мига, в който му обърнеш гръб, се захваща да върши старите поразии. Горката Сиси.

Корделия въздъхна. Боже, защо трябва и двете й дъщери да й създават грижи? Едната няма достатъчно ум да разбере какво се върши под носа й… а другата има повече ум, отколкото е полезно за самата нея. В сърцето й се прокрадна горчивина. Въпреки призивите на Гейб все още не беше решила дали да гостува на Грейс. Нищо че Уин настоява да отседне в неговия апартамент, където ще може да бъде на неутрална територия, а в същото време да вижда Грейс и Крис… Да, наистина беше изкусително…

Погледът на Корделия намери снимката на Грейс сред семейните фотографии на стената срещу стълбите. Седемгодишна, с плитки и щърба усмивка, широка като Мисисипи. Почувства, как нещо остро сякаш прониза сърцето й. Дали Грейс ще се зарадва истински да я види? Или накрая ще почне да я отблъсква, както правеше като дете, когато риташе и размахваше ръчички, за да се освободи от прегръдката на майка си?

„Не е задължително да взимам решение точно в този момент“ — каза си наум.

Според Гейб трябва да отиде, но никой не е казал, че той разбира кое е най-добро за нея…

Гейб.

Тя си погледна часовника. Ами ако не дойде. Ами ако в последния момент си е променил решението?

Надяваше се, да не е така… а в същото време една малка подла частичка от нея — същата, която твърде дълго беше живяла със снобизма на майка й — почти искаше той да спести и на двама им неловкостта от своето присъствие.

Но това е глупаво, каза си тя. Разбира се, че ще дойде. В противен случай щеше да се обади. Въпреки лошите предчувствия, които хранеше по повод приема, който без съмнение ще му окажат Сиси и приятелите й, тя с нетърпение чакаше да го види. А и той да я види.

Докато минаваше покрай позлатеното огледало до стълбите, Корделия оправи за последен път косата си. Следващия път трябва да предупреди Линет да не й слага толкова много лак. Но роклята от чудесно виненочервено кадифе поне беше точно както трябва — за да я купи, отиде специално до Мейкън, до дизайнерския отдел на Мейси. Скроена на верев, тя беше прибрана в талията и се разширяваше при коленете, като я караше да се чувства с години по-млада.

— Боже, Корделия, изглеждаш, като че си слязла от страниците на модно списание! — поздрави я най-старата й приятелка, Айрис, докато подаваше мантото си на Холис и пристъпяше напред да целуне бузата на Корделия.

— Кой да го каже! — извика Корделия. — Хубава си като картинка.

Айрис беше прекалено слаба, разбира се, но тя си беше такава още от времето, когато ходеха заедно на училище. Докато я прегръщаше, Корделия усети ребрата й под пурпурночервената атлазена блуза, пъхната в елегантния черен кадифен панталон. Корделия се сети как си казваха една на друга като малки: „Ако остареем…“

„Ето, че вече стареем“ — помисли си тя развеселена.

— Не мога да си представя как е станало — засмя се задъхана Айрис, като махаше кичур бяла коса от бузата си. — В Дома имахме смешен случай и едвам успях да се оправя. Присила Дрейпър падна и си счупи бедрената кост. Ще се оправи, но трябваше дълго да я утешаваме.

— А аз напоследък не получавам никаква утеха — засмя се съпругът на Айрис, Джим, като хвана и стисна ръката на жена си. Кръглото му лице и почти белоснежната брада, коремчето, опънало шевовете на сакото, което му беше стояло по-добре на сватбата на дъщеря им преди пет години, му придаваха раздърпания доволен вид на охранен санбернар.

Корделия се сети да благодари още веднъж на Джим за дарението от двайсет хиляди долара, което компанията му направи на библиотечния фонд, преди да ги раздели вълна приятели на Сиси. Докато се събличаха, те внесоха със себе си порив на мразовит въздух, смесен мирис на парфюми. Сиси връхлетя откъм дневната, стрелна се покрай Корделия и запрегръща всеки нов гост по начин, който Корделия намираше за прекален.

Безпокойство й причиняваха също зачервените бузи на Сиси и трескавият блясък в сините й очи. Очевидно беше прекалила с опитването на шампанското. Дори роклята, която в магазина изглеждаше празнично, сега я правеше да изглежда претруфена, заедно с купищата перли на врата й и обеците, които се поклащаха като украшения на коледна елха.

Корделия поведе гостите към дневната, където се сервираха напитки и разнасяха подноси с ордьоври. Тя тъкмо взимаше чаша от таблата на Елрой, братовчедка Холис, когато чу зад себе си глас:

— Тази вечер изглеждаш прекрасно, Корделия.

Гейб! Как е успял да се промъкне без го забележи?

Тя усети, че се изчервява, и когато се обърна, го видя да й се усмихва, изненадващо елегантен в смокинга с шал-яка, който изглеждаше изостанал с десетилетия от модата, но прилягаше съвсем точно на фигурата му. Обруленото му от вятъра лице със загорели на слънцето изпъкнали скули го отличаваше от всеки друг мъж в стаята, но в същото време само го правеше още по-забележителен.

— Да ти донеса ли шампанско? — попита тя, като се чувстваше неловко и притеснено.

— Имам нещо още по-хубаво — отвърна той и й показа бутилка със зеленикава течност без етикет. Очите му проблясваха, вперени в ирисите й, без да се стрелкат наоколо, както правиха нейните, за да видят дали някой ги гледа. — Вино от глухарчета, собствено производство — той й намигна и добави: — Стара семейна рецепта. Донесох го за Керълайн, но предполагам, че тя няма да се сърди, ако сръбнем по малко.

Корделия се приближи с туптящо сърце до холандската маса с инкрустации, която служеше и за бар. Остави недокоснатото си шампанско на мраморния плот и избра две кристални чаши за вино.

Няколко минути по-късно, докато опитваше виното на Гейб, най-вече за да облекчи сухото напрежение в гърлото си, тя се запита: „Може ли наистина да бъде толкова лесно?“ Гейб да намери свое място, да стане част от тази къща, от приятелите й.

Сиси се примъкна до тях като че с единствената цел да разсее подобна надежда.

— Господин Рос, колко мило от ваша страна, че дойдохте — провлече думите тя с преувеличена любезност. — Много се надявам да намерите няколко минути да кажете „добър вечер“ на приятелите ми. Сигурно помните повечето от училище.

— Непременно ще го направя — отговори Гейб, преди Сиси да се отдалечи, привидно без да забелязва подигравателната усмивчица, проблеснала в ъгълчето на розовите устица на дъщеря й.

Корделия усети как тялото й се напряга. Беше чувала какво си говореха Сиси и бъбривите й дружки за „господин Рос“ както преди, така и сега. Само преди няколко дни най-добрата приятелка на Сиси, Пег Линч, я попита с недоумение дали наистина е вярно, че господин Рос ще идва на празненството.

— Стой настрана от тях — предупреди Корделия, като постави длан на ръката на Гейб и заговори с прямота, която изненада самата нея. — Тя и глупавите й надути приятелчета сигурно ще се опитат да те злепоставят.

Гейб вдигна вежди.

— Корделия, знам точно кой съм и защо съм тук. И ако реша, че никой няма да ме унижи, значи ще си изляза през вратата същият човек, какъвто съм влязъл. Освен това — той се усмихна — не ми каза какво мислиш за виното. Да не е прекалено силно?

— Прекрасно е — отговори съвсем искрено Корделия. Хладно, не прекалено сладко, със съвсем лек приятен тръпчив привкус. Едва ли би разбрала, че в него се съдържа алкохол, ако не беше обхваналото я вълнение и неочакваното, шокиращо желание да се озове някъде далеч от тълпата гости, насаме с Гейб. В този миг съжали за предупреждението си. Детинските остроумия на Сиси не биха засегнали Гейб, но тя, без съмнение, го беше накарала да се чувства различен.

— Гейб, извинявай, ако…

Той сложи на устните мазолестия си пръст и поклати глава. Като потисна притеснението, тя се върна обратно към ролята си на домакиня и се завтече да целуне хлътналата буза на Марджъри Килиън.

— Прекрасно празненство — извика Марджъри и без нужда вдигна ръка да приглади покритата с лак, замръзнала коса, която, ако се съди по вида й, би могла да издържи и на ураган. — Елхата пък направо страхотно ми хареса. Само умница като теб би се сетила за такива сладки малки стъклени украшения!

Корделия проследи погледа на Марджъри към коледното дръвче, затъмнило красотата на скъпоценния й параван „Коромандъл“, до което беше изправено — триметров син смърч, на който висяха топки от венецианско стъкло и безценните викториански херувимчета от папиемаше, които беше наследила от прабаба си Патерсън. Никакви вулгарни проблясващи електрически лампички, вместо тях на всяка клонка имаше прикрепена с малък месингов свещник по една свещичка, трепкащите пламъчета изпълваха стаята със светлина, която нямаше нищо общо с тазвечерния повод.

— Като стана дума за Коледа — попита Корделия, — с Дан ще пътувате ли някъде тази година?

— Сен-Мартен — проточи глас Марджъри. — А ти? Ще посрещнеш смело празниците тук?

С ъгълчето на окото си Корделия забеляза развеселения поглед на Айрис, която се промъкваше през тълпата до тях. Макар че оттогава беше минала цяла вечност, кой би могъл да забрави самодоволното перчене на Марджъри, след като се сгодиха с Дан? С държането си тогава непрекъснато показваше съжаление към Корделия, несъмнено заради убеждението, че тя жали загубата на голямата си и единствена любов.

— Всъщност и аз възнамерявам да предприема едно малко пътуване — думите излетяха от устата на Корделия почти без да осъзнае какво казва. — За Ню Йорк… на гости при Грейс. — Преди обаче да обещава неща, за които по-късно може да съжалява, Корделия бързо добави: — Още не е сигурно и във всеки случай няма да стане преди празниците, но… А, Дан… — Тя сграбчи ръката на Дан Килиън, който се беше устремил към бара като кораб към товарителния док, и го прикова с най-пленителната си усмивка. — Едно досадно нещо само: получи ли писмото, което ти изпратих миналата седмица? — Беше му писала да го подсети за отдавнашното обещание да даде пари за библиотеката и да му припомни, че що се отнася до нея, разговорът в кабинета му не променя нищо. — Не се обади, така че… — Многозначително остави недоизказана останалата част от изречението.

Дай изглеждаше смутен и погледна надолу към килима, при което и трите му гуши потънаха в яката.

— Ами, Дели, нали разбираш, всичките тия приказки за профсъюзна стачка във фабриката… Аз, ъъ, бях малко нещо зает.

— Да оставим това — каза му тя с подчертано най-учтивия си глас. — Определено не съм ви поканила тази вечер да говорим за работа. Защо не си вземете от чудесните соленки със сьомга на масата до пианото? Ще ти звънна в понеделник, Дан.

Внимателно. Ако настоява прекалено, Дан може съвсем да се откаже.

Силен кикот отвлече вниманието й и тя се обърна към Бийч, който се беше облегнал на перилата на стълбите в коридора, прегърнал една от колоните с дебелата си ръка. Под подстриганата наскоро къса коса лицето му беше червено и обсипано с капчици пот, докато цвилеше на някакъв несъмнено мръсен виц, който му разказваше Дик Удлоун, неговият съдружник от „Спенглър Додж“. В прекалено тесния си смокинг Бийч й напомняше за училищен побойник, когото са придумали да си облече най-хубавите неделни дрехи.

Видя как Бийч хвърли поглед към Гейб, който в момента разговаряше с Айрис и Джим до камината, а после се наведе към приятелчето си и му зашепна нещо, което, беше уверена тя, е грозно. Двамата се захилиха, а Корделия отмести очи с присвит стомах. Само дългогодишният й опит на домакиня й помогна да скрие, че има нещо против и дори, че изобщо забелязва.

Най-накрая дойде време да се сервира вечерята и Корделия изпита облекчение от факта, че ще има какво да прави, освен да води светски разговори с гостите си — повечето от които бяха изпълнени с любопитство (злорадо у някои) и умираха да разберат защо е поканила Гейб. В трапезарията наставляваше Нета и извънредните помощници къде да оставят блюдата — печена пуйка с пълнеж от царевичен хляб и кестени, шунка с лютеница, огромни скариди, пълнени с месо от раци и изпечени в кокосово масло, яхния с бамя и домати, малки горещи хлебчета, подредени около кристална купа с разбито билково масло. Усмихваше се непрекъснато, докато обикаляше препълнената стая да се увери, че всички имат ядене и нещо за пиене, докато накрая започна да й се струва, че лицето й ще се разпадне на две.

— Много вкусно! — извика към Корделия Мириам Уайт, докато отхапваше от една скарида. Старата вещица беше заемала поста президент на „Джуниър лийг“ по-дълго, отколкото свети Петър е наглеждал райските порти, но под суетенето и къносаната каска на главата се криеше добра душа. Ако не бяха упоритите усилия на Мириам, припомни си Корделия, педиатричното отделение в Хилдейл нямаше да получи скенер.

— Винаги съм казвала, че никой не може да организира празненство по-добре от Корделия Траскот — чу да казва мазно един глас зад гърба й.

Обърна се и видя Лаура Литлфийлд, облечена в бледозелен шифон, заобиколена от мъже. Поклонници? На нейната възраст? Е, когато една жена е станала Кралица на красотата, тя си остава такава цял живот.

Като че безкрайни часове минаха, преди да изнесат ястията и Сиси да изтича, като се поклащаше леко на токчетата си, за да намери Бийч, та да нарежат тортата.

— Бийч… ей, Биийч! Къде си се дянал, проклетнико!

Секунди след това Корделия чу приглушен вик, последван от гръмотевичен трясък, който като че идваше някъде от задната част на къщата. Усети как кръвта се дръпна от лицето й.

— Извини ме — смънка тя към Емили Нюкъм до нея. — Нета трябва да е изпуснала нещо в кухнята.

Докато минаваше през двукрилата врата към старомодната кухня с черно-бели плочки, Корделия полу се надяваше да е казала истината и Нета да е счупила някоя от безценните й чинии или кристални чаши. Но знаеше, че се е случило нещо много по-лошо.

Намери ги в сервизното помещение отзад — Бийч, Сиси и руса жена, скрита наполовина в сянка, замръзнали като на безвкусна картина. Бийч се беше облегнал на лавиците, където бяха подредени чаршафите и калъфките за юргани, на поруменялото му лице имаше запечатан потаен израз. Блондинката — сега вече позна, че това е Джанет О’Мали — изглеждаше просто стресната, но размазаното червило и полуоткопчаната рокля сами разказваха противната история. Крещеше Сиси, при това толкова високо, че Корделия се благодари за едновремешните дебели врати.

— Копеле! Копеле мръсно! Как смееш! Как смееш! — Детската й устичка беше разкривена и грозна.

В краката й проблясваха на мътната светлина от коридора остатъците от чашата й с шампанско. Корделия усети острата миризма на алкохол, примесена с по-успокояващото ухание на сапун и омекотител.

— Мила. Чуй, мила… не е това, което си мислиш — мънкаше Бийч, който произнасяше думите почти толкова неясно, колкото и Сиси. — Никога не съм спал с нея. Не бих стигнал и дотук, ако не беше… ако не беше…

— Ако не беше подло, лъжливо лайно!

Върху треперещата шия на Сиси се появиха ярки петна с цвета на пунша, с който се беше наливала през цялата вечер.

Тя стрелна пръст към свилата се Джанет.

— Ами ти — гледалата съм ти децата, пекох даже тарталети за тъпия благотворителен базар на твоите Приятели на животните. Дано са ти преседнали, кучко такава!

Корделия, която излизаше от шока, усети, че може да мърда ръцете си, когато Сиси рухна върху сушилнята и започна да ридае на големи, кресливи вълни. Приближи се, за да прегърне дъщеря си, и обърна очи над треперещото рамо на Сиси към Бийч, като го прикова с ледения си поглед.

— Ако ти е хрумнало само за миг да се измъкнеш през задния вход, ще съм ти благодарна да изхвърлиш веднага тази мисъл от ума си. — Говореше тихо, но в гласа й звучеше стоманена нотка, като че той е юноша, хванат да краде от нейния магазин — Тъй. Очаквам от теб да си загащиш ризата и да отидеш при гостите, все едно нищо не се е случило… като че си най-щастливият женен мъж на този свят. Искам също така да кажеш на гостите си, че Сиси се е подхлъзнала на мокрия под и си е изкълчила глезена — нищо сериозно, ще й мине за един-два дни. Как мислиш, ще се справиш ли с това, Бийч?

— Виж сега, майко… — Той вдигна ръка в успокоителен жест, но тя го спря с поглед, който прекрати евентуалните му жалки извинения. Видя как червенината се дръпна от лицето му, от което червилото, размазано по устата му започна да изглежда ярко като боите на войната. — Добре, добре. Аз… Аз ще се погрижа за гостите.

— И преди да тръгнеш, си избърши лицето.

Той се изниза, а след него изтича и Джанет.

— Ох… искам да умра! — изхлипа Сиси в ухаещия на сапун мрак, като се хвърли в прегръдките на майка си.

Корделия усети леко отвращение към пълната жена, подсмърчаща пияна в ръцете й… но в същото време я болеше сърцето за горкото й малко момиченце, което толкова беше искало тази вечер да бъде чудесна.

— Няма да умреш. Ще се качиш горе по задните стълби, ще си измиеш лицето и ще легнеш, докато всички си тръгнат. После с тебе ще си поговорим и ще се опитаме да решим какво да правиш.

Ще трябва да говори също и с Ед Спенглър. Дори не е нужно Сиси да знае кой стои зад преместването на Бийч. Освен това и за тях ще бъде по-добре, ако се наложи да решават дали искат да бъдат заедно.

Чак след като сложи Сиси да легне в някогашната й стая, сред гъмжилото стари плюшени играчки — беше си играла с тях като дете и досега категорично забраняваше да ги махнат, Корделия остави главоболието, което блъскаше в слепоочията й, да надделее над волята й. В банята плисна на врата си розова вода и притисна към бодящите клепки памук, натопен в отвара от бряст.

След като слезе пак долу, закачи на лицето си най-приветливата усмивка и започна да обикаля гостите, като ги уверяваше, че Сиси ще се оправи.

— Нета сигурно е разляла нещо на пода — разказа на Мириам Уайт, като клатеше глава. — А Сиси, с онези нови обувки — добре, че не беше по-лошо, можеше да си счупи нещо.

От състрадателния, но многозначителен израз на Мириам разбра, че тя не вярва и на една дума от тази история. И тя като всички останали сигурно смята, че Сиси е пила прекалено много. Ами нека мислят така. По-добре, отколкото да научат истината.

Най-накрая, слава Богу, започна преселението — манта се блъскаха едно в друго пред вратата, докато се разменяха целувки и обещания пак да се съберат, сбогуваха се с чуруликане, палеха колите и гумите скърцаха по чакъла. Лидия Пикни извика:

— Кълна ти се, Корделия Траскот, някой ден ще измъкна от тебе рецептата за онова желирано месо!

Когато и последният гост беше изпратен, Корделия зърна Бийч да прекосява вестибюла като моряк палуба, с пъхната в джоба ръка, която подрънкваше маниакално ключовете. Тъкмо отвори уста да го предупреди, че не трябва да шофира в това състояние, и преди да произнесе думите, от тълпата се материализира Гейб и застана пред Бийч.

— Ще ми позволиш ли да те откарам, Бийч? — каза той със спокоен глас, който подсказваше, че всичко това е в реда на нещата. — Отивам в същата посока и мога да те оставя по пътя.

Бийч го погледна ядосано.

— Не, благодаря, аз съм си добре. Освен това съм с кола.

— Разбира се. Но нали трябва да я оставиш на Керълайн. Ще й трябва, щом оздравее достатъчно да си иде вкъщи.

— Вече казах, че мога да се оправя сам — изръмжа Бийч, а червендалестото му лице поруменя още повече. — Да не се опитваш да кажеш, че не е така?

— Не съм казвал такова нещо.

— Ами хубаво тогава… — Бийч се опита да го бутне настрани и да мине, но Гейб сграбчи ръката му.

Корделия видя израза на изненада и удивление, който се изписа на глупавото лице на Бийч — бившата звезда, полузащитник в отбора на гимназията, поне с двайсет сантиметра по-висок от Гейб, — когато се опита да си измъкне ръката, а не успя.

Изпълни я някакво замайване. Чувстваше странна смесица от страх и силно възхищение.

— Пусни ме — изломоти Бийч, като гледаше злобно. — Знам, че разбираш английски… макар че не ми го побира акълът що искаш да си изкарваш хляба, като събираш листа.

— Аз също съм сигурен, че разбираш английски, Бийч — отговори сърдечно Гейб, — защото изкара точно толкова точки при мен, колкото да минеш в горния клас.

— Боже господи, ама какво ти става — да не вземаш стероиди? — Сега Бийч се опитваше непохватно да обърне цялата работа на смях. Корделия го видя как започна да се поти като свински бут във фурна, а после клюмна победен и разбра, че Гейб е надделял.

— Знаеш ли, изпуснах мача миналата неделя — заговори бързо Гейб, обгърнал с ръка раменете на Бийч. — Чух, че „Фалкънс“ едвам се измъкнали, като чак накрая отбелязали няколко прекрасни точки. Гледа ли го?

— Дали го гледах? Човече, направо обезумях. Беше направо прекрасен, проклетият му мач. — Бийч, който лягаше и ставаше с футбола, се остави да му отвлекат вниманието и да го изведат през вратата като ученик. — Чакай да ти разкажа как стана…

Гласът му заглъхна, когато излязоха на верандата, а Гейб махна с два пръста на Корделия над рамото си и й каза беззвучно: „Веднага се връщам.“

Корделия усети как сърцето й подскочи от възможността с Гейб тихо да пийнат по още една чаша в края на вечерта. После прехвърли вниманието си върху Холис, който тътреше крака към кухнята, понесъл поднос с мръсни чаши. Видя, че косата му е бяла като на остригано агне. Кога е остарял толкова, кога се е прегърбил така? И как, след като го виждаше всеки ден, е могла да не забележи?

Тя самата се почувства стара… и уморена, много уморена. При това не само заради Сиси. Какво напрежение е да играе ролята на домакиня, помисли тя, винаги да измисля нещо подходящо да каже, да си спомня всяко име, да се показва информирана, умна, забавна. Когато беше омъжена, беше по-лесно, защото в центъра на вниманието беше Джин, хората го гледаха с възхищение, запомняха всяка негова дума.

Двайсет бледи рози — толкова преброи върху пътеката в коридора, докато вървеше към пустата дневна, без дори да съзнава, че движи краката си.

Като се отпусна в креслото пред камината, Корделия затвори очи. Спомни си деня, когато за пръв път беше видяла съпруга си, беше го чула да произнася реч. Специализираше политически науки в университета „Джордж Вашингтон“ — „през трупа“ на все още неудържимо живата си майка, която настояваше да се запише в „Дюк“ — и освен това беше ужасна всезнайка. Уведоми съквартирантката си по стая, Бети Престън, която им беше намерила пропуски за галерията в Камарата, че пет пари не дава какво има да каже този още зелен демократ — ако питат нея, системата работи така, че един човек не би могъл да промени нищо. Самата тя само преди две години, въпреки че майка едва не се хвърли от инвалидната количка на пода в знак на протест, напълно изостави часовете в университета, за да участва в кампанията в полза на Адлай Стивънсън. Все още изпитваше горчивина заради неговото поражение и не смяташе да се остави да я увлече някой нов либерал идеалист, който в края на краищата неизбежно ще потъне в забвение.

Но в онзи ден през 1954 година, когато бившият пожарникар от Куинс, Ню Йорк, стана и се обърна към аудиторията, Корделия пряко волята си усети, че цинизмът й се стопява. Висок, ъгловат, едва ли не подобен на плашило, ръкавите на измачканото му сако не покриваха съвсем китките на огромните му ръце, той й напомняше Джими Стюарт от „Господин Смит отива във Вашингтон“. А когато протегна разпалено ръце и се откри за атаките, които думите му несъмнено щяха да предизвикат, тя се хвана, че се е плъзнала напред и седи на ръба на стола.

— В нашата страна в момента става нещо много погрешно — започна той с малко суров, нешколуван глас, който въпреки това беше по-убедителен от този на Сам Рейбърн, говорителя на Камарата. — Дълбоко в душите си ние всички го знаем, но ни е страх да не си навлечем беля, затова си мълчим. Е, аз например повече няма да мълча. Този лов на вещици, организиран от сенатора Джо Макарти уж в името на патриотизма, е погрешен, просто и ясно…

Тя не си спомняше думите, произнесени след това, само екливото мълчание, което обхвана залата и галерията, след като той свърши. „Той прави политическо самоубийство“ — си спомни как помисли тогава и осъзна, като гледаше назад, че се е влюбила в Джин тогава, много преди чичото на Бети да успее да я представи. По някакъв начин той й напомняше баща й. Макар че татко й беше от старите демократи на Джорджия и по-скоро би се преместил в Исландия, отколкото да признае, че интеграцията е нещо хубаво, той беше предвидил нещата и отдавна, когато на негрите се доверяваше само миенето на подове и мраморните облицовки на банките, той издигна Елдрън Роунтри до поста касиер. Татко й, ако беше жив, щеше да одобри по своя собствен ограничен начин този смел, но положително обречен Юджин Траскот.

После, скоро след речта на Джин, Едуард Р. Мъроу се изказа срещу Макарти по националната телевизия. Все повече гласове се присъединяваха към техните. Нямаше да забрави обаче как през онзи ден никой в заседателната зала не се изправи да подкрепи новоизбрания демократ, представител на Куинс, и в последвалото мълчание се чуха ръкоплясканията само на един човек.

Този човек, спомни си тя със слаба усмивка, беше тя…

— Корделия?

Отвори очи и видя насреща Гейб, седнал в коженото кресло, което някога беше любимото място на баща й. Усмихваше се и изглеждаше напълно спокоен, очевидно не очакваше от нея да скочи и да се прави на домакиня. Не, той не е като Джин, но е добър и почтен и, както й подсказа сцената с Бийч, умее да се оправя в трудни ситуации.

Докато го наблюдаваше как премества отоманката до нея, за да може да си вдигне краката, тя усети как очите й пълнят със сълзи и осъзна, че много, много отдавна никой не се беше сещал, че и тя има нужда да я поглезят.

— Уморена съм, Гейб — въздъхна.

— Знам.

— Как така ти изглеждаш свеж като маруля, а аз се чувствам като стар, измачкан окаяник.

Той се засмя и се настани на отоманката до изпънатите й крака.

— „Дори когато във живота ни чернее, там нейде нещо пее, пее“.

— Емерсон?

Той кимна:

— Прав е. Нещата, които ни изглеждат лоши в този момент, накрая може да се обърнат за добро.

— Съмнявам се, че някой от гостите тази вечер може да си представи точно колко лоши са нещата.

— Познавам те по-добре от тях — каза той, като вероятно усещаше объркването й. — Знам кога нещо не е наред — дори да се усмихваш.

Усети как ръката му небрежно обви глезена й, сякаш просто пробваше дебелината на някоя клонка, но тя усещаше, че докосването му значи нещо повече.

Корделия потрепери.

— Отгледах две дъщери — сподели тя с въглените, които се превръщаха на пепел в мраморната камина, — и както изглежда, не съм се справила много добре.

— Видът може да лъже.

— Ох, Гейб… — Тя се обърна да го погледне, обхваната от нов прилив на терзание. — Не става дума само за тази вечер и това, което се случи със Сиси. Става дума за Юджин — не мога да се отърся от чувството, че ако беше жив, нещата нямаше да са такива.

— Самонаказваш се, а не го заслужаваш.

— Тогава защо? Защо ми се случват всички тези ужасни неща? Защо трябва едната ми дъщеря да е безпомощна, а другата да иска да ми забие нож в гърба? О, Боже, как искам да нашляпам тези две момиченца!

Тласкана от мъка, гняв и някакво отчаяно изтощение, тя скочи и се втурна към ореховия секретер, където държеше статиите за Джин и всичките му речи, събрани в няколко подвързани в кожа томчета, както и всяка публикувана от Грейс дума. Грабна списанието „Тайм“ отпреди две години, в което пишеха как Грейс е спечелила наградата „Пулицър“ — знаеше точното му място в купчината и би го намерила дори с вързани очи, усети как краищата се смачкаха в юмрука й и нещо остро, може би телче, се заби в меката плът в основата на палеца й. Когато погледна, видя, че ръката й трепери.

„Аз се гордеех с нея! — помисли Корделия. — А сега тя ще унищожи Джин, като измъкне нещо, което се е случило преди много време… Дяволите да я вземат!“

— Недей, Корделия! — чу вика на Гейб през жуженето в главата си и чак тогава осъзна, че в гнева си всъщност е хвърлила списанието в камината.

С ужас видя въглените да се пръсват с пращене и нагоре да се издига фонтан от искри. Докато гледаше как страниците почерняват, краищата им се свиват и избухват в пламъци, тя се чувстваше така, сякаш гореше собственото й сърце.

В следващия миг Гейб беше до нея, с ръце на раменете й, за да успокои дивото треперене. Усети как през тялото й минава лечителната му сила… магията му, която караше полумъртвите азалии да разцъфнат и в отъпканата кал да поникне трева.

Преди да осъзнае какво става, ръцете му я обгърнаха. „Как е възможно това?“ — извика някакъв глас, преди всяка мисъл, всяка рационална клетка в мозъка й да бъде пометена, когато той вдигна главата й с мазолестия връх на пръста си и я целуна пламенно и истински в устата. Ох, топлината на устните му — как би могла да я понесе? Толкова време беше минало, откак са я целували за последен път. Още от времето на Юджин… преди години… преди цял един живот…

Почувства езика на Гейб и желанието, което напираше зад целувката му. Ръцете и краката й трепереха и отново я обхвана същото замайване като онова преди няколко дни в градината, но този път Корделия не се уплаши. Беше просто естествено да се чувства по този начин, щом Гейб я прегръща и я иска така, както тя иска него. Внезапно престана да й се струва странно — да я желае, въпреки че тя е попрехвърлила средната възраст, а Гейб съвсем не е мъжът, който град Блесинг би могъл да си представи като неин избор.

Устните му докоснаха тила й, с една ръка хвана главата и приглади косата й, а връхчетата на пръстите му се задържаха там, където шията й се извиваше и започваше гръбначния й стълб. Почти я опияниха дъхът му, прекрасното му ухание, като виното от глухарчета, което опита по-рано. Тя се вкопчи в него и усети у нея да се надига ридание. Изпитваше особена смесица от мъка и щастие, толкова силни, че сякаш като голяма скала разрушаваха крехките стени на крепостта, която беше изградила около себе си.

Ето защо, когато той я помоли тихо: „Иди в Ню Йорк, Корделия. Иди и намери дъщеря си. Ще те чакам да се върнеш“, тя усети как кима замечтано в знак на съгласие. Може би в края на краищата ще бъде по-лесно да отиде до Ню Йорк, отколкото да реши как да продължи да живее в Блесинг.

[1] Джуниър лийг — организация, основана през 1921, в която членуват млади, неработещи жени от по-издигнатите социални прослойки, които се занимават с благотворителна и общественополезна дейност — Б.пр. ↑

Десета глава

За пръв път, откакто валя сняг, отиваха горе до хижата и когато Джек спря волвото на заледената изровена алея, настроението на Грейс изведнъж се оправи.

— Ех! — извика тя, зарадвана на белотата, която беше покрила като завивка цялата околност и се трупаше по клоните на дърветата. — Като малка, в града, все си мислех, че Коледа трябва да изглежда точно така.

От предната седалка Хана й хвърли студен поглед през рамо.

„Ние не празнуваме Коледа.“ Грейс си представи думите, изписани в балонче като в комикс над главата на Хана. Ами толкова по-зле. Няма да позволи Хана да й развали прекарването… не и този път, в навечерието на Коледа, независимо дали семейство Голд я празнуват, или не.

Докато се измъкваше от задната седалка, Грейс хвърли последен продължителен поглед на недокоснатия сняг, преди да оставят по него своите следи. Когато не познаваше Джек, Бъркширс означаваше само няколко летни пътувания през уикенда до Тенглууд — Моцарт, комари, прекалено скъпи претенциозни провинциални заведения и сенна хрема.

Но това сега беше вълшебно като в приказка. Тя се засмя наум и си помисли: „Да, наистина като в приказка… имаме си е лошата мащеха, и всичко.“

Снегът беше дълбок. Скърцаше приятно под краката й, докато си проправяше с мъка, крачка по крачка, път до купчината дърва под пухкавото бяло покривало. През завесата от голи магнолиеви клонки къщата проблясваше в полумрака, кедровите й стени бяха станали с времето сребристосиви като вълча козина. В предния прозорец гореше светлина — трябва да я беше оставила госпожа Инграм, която се грижеше за хижата в отсъствието на Джек. В двора ярко зеленееха джеловите храсти и пурпурните им цветове блестяха под изящната глазура на снега.

Докато наблюдаваше как Джек взема наръч дърва, Грейс усети, че схващането във врата от пътуването, което й се стори безкрайно, започва да се стопява. Тук най-малкото ще може да се оправи с Хана лице в лице. Няма вече да е принудена да седи отзад в колата и да гледа тила й, а тя да не се обръща, когато й говори, и да не провери нито веднъж дали на тях с Крис им харесва пътуването или пък касетата, която е пуснала — някаква кръстоска между реге и рап, тя й наду главата, Джек сякаш не я забелязваше. Вече няма да бъде и притисната до Крис, безмълвен и затворен като брезентовия чувал, който той държа в скута си през целия път.

Сигурно още е сърдит, задето го накара да дойде. Трябваше да се сети, че ще стане така. Въпреки настойчивите му заявления, че няма значение, на Крис му липсваха коледните празници в дома на родителите на Уин в Мейкън — окиченото с украшения дърво, хрупкавите бисквити, които Нана Бишъп правеше винаги, обичайното събиране на съседите, когато на масата се слага голяма купа пунш, а около пианото весело се изпълняват коледни песни.

Как да не му липсват? Всичките тези неща липсваха и на нея.

— Аз ще взема куфарите, татко! — чу да вика Хана.

— Добро момиче. — Дъхът му увисна в мразовития въздух като удивителна. — Помогни на Грейс да разтоварите багажа, докато с Крис накладем огъня.

Грейс закрачи обратно към волвото, за да участва, но след като направи няколко курса, като мъкнеше вътре торбите с покупките, касата вино и допълнителните одеяла, тя забеляза, че Хана е взела само своя багаж и този на Джек. Компютърът на Грейс и зелената брезентова торба, а също и чантата с коженото яке на Лила, загънато за подарък на Хана, си стояха на седалката нещастни като изоставени стопаджии.

Гърлото й пресъхна, като че бе вдъхнала твърде рязко студения въздух. Не усещаше краката си, въпреки че беше с туристически обувки и дебели вълнени чорапи. Ето я тук, в непрогледен мрак, а Хана си сваля ръкавиците до огъня. Вълната от бушуващо негодувание накара Грейс да се втурне нагоре по заледените стъпала. Докато се справи със замръзналото резе на вратата и стовари нещата си на пода до дървената закачалка, остана без дъх и се наложи да се облегне на вратата със затворени очи, за да изчака гнева й да се уталожи.

„Тиха нощ… свята нощ… Тази вечер няма да избухвам. Ще бъдем заедно цяла седмица — напомни си тя, — не разваляй всичко, като започнеш с лошо.“

Грейс изпита желание Бен да е тук и да смекчи болката от присъствието на Хана. Той беше противоотровата срещу Хана — беше не само мил с нея, но и весел, пълен с шеги и се държеше чудесно с Крис. По дяволите, само дето беше решил да кара ски във Вейл…

Все пак малко я окуражи гледката на Крис и Джек, клекнали един до друг пред огъня, който се пробуждаше в голямата каменна камина. Джек обясняваше на сина й тънкостите около кладенето на огън, а Крис кимаше и върху лицето му беше изписан интерес. Е, не определен интерес, но все пак…

Хана се беше проснала на овехтелия диван с карирана дамаска, беше си вдигнала краката на масичката, направена от корабен люк, и мърдаше пръсти пред огъня. С периферното зрение Грейс виждаше кухнята и торбите с покупките, оставени на стария дървен плот. Тепърва трябва да се приготви вечерята. След това да се оправят леглата. Боже, защо се захвана с всичко това?

Наблюдаваше Джек, който се изправи и леко се навъси, когато коленете му изпукаха като при отварянето на стара панта. В избелялата червена фланелена риза и старите дънки, износени на коленето до бяло, той й напомняше за, ох, за някой герой от горския фолклор — Пол Баниян или Даниел Буун. Голям и пълен с енергия въпреки няколкото бръчки, сребристата му коса е украсена с капчици разтопен сняг, ръцете му са изцапани от мастилото на вестника, с който запали огъня. Гледаше как мускулите на ръцете му се свиваха и отпускаха, докато вдигаше железния ръжен и побутваше цепениците. Имаше чувството, че отново е гимназистка и въздиша по великолепния господин ван Харт, лошите й предчувствия за предстоящата седмица изведнъж се стопиха като буците сняг по обувките до вратата, които вече се бяха превърнали в блестящи локви.

Представи си как ще се сгушат с Джек под юргана в старото месингово легло на горния етаж, как той ще я обгърне с тяло, за да я стопли. Дори сега, както стоеше още трепереща до топлинката на неразгорелия се огън, почти усещаше големите ръце на Джек да галят тялото й и нежно да разтриват настръхналата й кожа, докато започне да се стопля. Почувства дъхът му да сгрява бузата й, а после шията и гърдите й, когато той слиза надолу, като с уста изсмуква и последните остатъци студ от нея…

Джек хвана погледа й и й намигна… Грейс усети как по лицето й пробягаха внезапни топли тръпки. Той се усмихна, бръчиците в крайчеца на очите му се стрелнаха като слънчеви лъчи в детска рисунка и тя усети нещо да я прерязва.

„Той ме обича.“ Мисълта се появи като нещо, което е знаела винаги или може би е заучила много отдавна.

Би могло да бъде толкова хубаво с Джек. Ако… ако…

— Хайде, момичета, не забравяйте, че още не сме приготвили вечерята — Джек се обърна към всички, но хвърли на Хана многозначителен поглед. — Ние с Крис ще дойдем да ви помогнем, след като донесем още малко дърва.

Крис се помъкна след Джек с мудна, мравешка скорост. С измачканото си маслинено авиаторско яке и размъкнатите дънки, с рошавата грива, която подтикваше Грейс да го върже и да прокара през косата му фризьорските ножици на Лила, той изглеждаше като престъпник, подкаран към затвора за дребно нарушение.

На Грейс й се прииска да го разтръска, за да му влее малко енергия, но проблемът й сега не беше Крис. Докато гледаше как Хана бавно се надига от дивана, Грейс усети, че безпокойството й се връща.

— Знаеш ли, тази стая наистина ми харесва — каза Грейс, като се опитваше да разчупи леда. Тя погледна покрай Хана към избелелия ковьор, който висеше до колекцията антични пиростии. На старата масичка от черешово дърво под него имаше синя глинена кана и ветроупорен фенер, който, ако се съди по саждените петна, не служеше само за украшение.

— Майка я е подреждала — отговори безизразно Хана. — С това си изкарва прехраната. Много е добра.

— Виждам — отвърна спокойно Грейс. — Не всеки може да направи една вила уютна, без да изглежда като реклама на Лора Ашли[1].

Очите на Хана останаха празни и сериозни, беше кръстосала ръце пред гърдите си. Грейс със закъснение осъзна, че намачканият син платнен гащеризон и ризата на цветя твърде вероятно са тъкмо от Лора Ашли.

В кухнята Хана заяви:

— Аз мога да приготвя спагетите. Първия ден винаги вечеряме спагети. Само татко още ги нарича макарони. Ако си забелязала, по същия начин, като се замисли за нещо, винаги разклаща кутията с мляко, преди да го сипе. Все едно е още малък, когато млякото е било в стъклени бутилки и каймакът се е събирал отгоре.

— Когато аз бях дете, млякото още беше в бутилки — каза Грейс, докато изсипваше в мивката марулите и анемичните на вид домати от найлоновия илик, за да ги измие. — Никога не бях си представяла, че може да бъде иначе.

Хана кимна.

— Като със записите. Сега като влезеш в „Тауър Рекордс“, навсякъде виждаш само дискове — тонът й беше носталгичен. — Не че дисковете не са по-добри. Само дето… нали разбираш…

— Да, разбирам… — каза Грейс мило, защото чувстваше, че Хана е алергична към промяната като такава, независимо в какво се състои.

Хана, която ровеше в шкафа до печката, като че омекна малко. Грейс видя как раменете й леко се отпуснаха. Сякаш гангстер махна ръката си от кобура. Хана обаче каза само:

— Ъъ, Грейс… да си виждала някъде един буркан със сос за спагети?

Грейс се стегна. Не искаше да се кара с Хана, но Коледа е нещо специално. Изкашля се нервно.

— Всъщност мислех да приготвим нещо… по-празнично. Донесла съм корнуолски кокошки, които бързо се опичат, и от оня пълнеж, дето ако ме хване да го използвам, майка ми ще припадне. Освен това сладки картофи, които можем да сложим в микровълновата фурна. Не е кой знае какво, но все е нещо.

Лека бръчка се появи между гъстите вежди на Хана.

— Ние винаги вечеряме спагети първата вечер.

— Да, но нали все пак е…

„Давай, кажи го. Страхливка, ах ти, страхливка, кажи го!“

— … Коледа.

— Ние не празнуваме Коледа.

— Аз и Крис я празнуваме — каза тихо Грейс. Тя посрещна стоманения поглед на Хана, като усещаше ударите на сърцето в цялото си тяло. Шумът на водата, която пълнеше мивката, ехтеше като водопад в ушите й. Застанала с гръб към плота, Грейс усети студените капчици да пощипват кожата й, открита от навитите ръкави на пуловера.

— Тогава защо сте тук? — попита Хана с ледени от гняв очи.

Бавно, като че плуваше под вода или се движеше насън, Грейс се обърна да затвори кранчето на чешмата. Думите на Хана паднаха между тях като ръкавица, хвърлена на старото дюшеме от бор. В тишината, прорязвана единствено от кухия звук на капещата върху марулите вода, тя се обърна с лице към Хана и каза:

— Бих искала да можех да го обясня така, че да разбереш. За да видиш, че не се опитвам да заема мястото на майка ти… или пък твоето. Аз не съм ти враг, Хана. Не съм аз причината за развода на родителите ти. Не съм аз причината да си нещастна.

Грейс забеляза неясното си отражение в стъклените вратички на стария кухненски шкаф отсреща — дребна жена с разрошена влажна коса, с напрегнато лице и стиснати устни.

— Какво знаеш ти за мен? — изстреля в отговор Хана, с разцъфтяла върху бузите й трескава руменина. — Нямаш ни най-малка представа какво би ме направило щастлива! Ако имаше, нямаше да си тук.

— Да, обаче съм тук — отряза я Грейс.

— Ще ми се да се махнеш… някъде надалеч. Ще ми се да изчезнеш от лицето на земята!

Думите на Хана я улучиха като куршум, пронизаха я, накараха я да се свие от болка. Не я учудиха чувствата на Хана, но да чуе думите — наистина да чуе как ги казва, — о, Боже, болеше.

— Не мисля, че има вероятност това да стане — каза тя, като се мъчеше да говори тихо. — Така че по-добре да решиш: примирие или открита война?

Хана стоеше, стиснала един хляб, като че извиваше между пръстите си врата на Грейс. Извика с ядосани, зачервени очи:

— Мислиш, че всичко си изчислила, нали? Мислиш, че понеже си преметнала татко, можеш да преметнеш и мен. Е, аз вече знам какво да мисля за тебе, така че можеш да си спестиш думите… запази си тъпата Коледа.

— Хана!

Грейс се обърна рязко, когато гласът на Джек изтрещя в кухнята. Той стоеше на прага, притиснал към гърдите си наръч подпалки, с изопнато от гняв лице.

Хана се завъртя и хлябът се изплъзна от ръцете й, сякаш беше топка, която не е успяла да посрещне. Хвана го, преди да стигне до пода, и оправи опаковката с нервно движение. Лицето й беше подпухнало, на червени петна, а в очите й блестяха непролетите сълзи.

— Татко, аз… — понечи да обясни Хана.

— Не в този дом! — изкрещя Джек. — Няма да ти позволя да говориш така на Грейс под покрива ми, освен ако…

— Джек, моля те — намеси се Грейс, която усещаше как изпада в паника.

Нима той не разбира колко е погрешно да се втурва така да я защити? Как по този начин със сигурност ще накара Хана да я мрази още повече? Дъщеря му не е вече малко момиченце, дете, на което можеш да се скараш, задето е нарушило някаква правило…

— … освен ако искаш да не те поканя следващия път — довърши Джек.

Грейс чу как Хана ахна.

В този момент видя бъдещето ясно като пътен знак, който предупреждава водачите, че предстоят опасни завои или участък, където са възможни свличания. Всяка извивка ще носи напрежение, никога няма да се чувства в безопасност, никога няма да знае какво я чака. Господи, нима той не разбира?

— Хана, чуй, всички си изпуснахме нервите. Хайде да седнем и да поговорим.

Грейс беше много ядосана на Джек и на Хана, но още повече на себе си, задето скочи в капана с отворени очи и с двата си крака. Протегна ръка, но Хана се дръпна. Изразът в подутите й очи ясно казваше: „Твоя е вината. За всичко. Дори за това, че татко ми крещи така.“

После с хлипане и с проскърцване на старото дюшеме тя изчезна в съседната стая като с махване на магическа пръчка и остави след себе си смачкания хляб на плота… и Коледата, която се бе провалила още преди да е започнала.

— Ти така ли ще се криеш тук през цялото време? — Хана вдигна поглед от листа, който сгъваше като оригами жираф — номер, на който я научи Рейко, дъщерята на един издател от Япония, през лятото, когато навърши дванайсет. Често ги правеше, за да се отпусне.

Крис се колебаеше на прага на стаята й, едната му ръка още стискаше дръжката на вратата, като че не беше сигурен как ще бъде посрещнат. Ядоса се, че е забравила да дръпне резето.

После обаче се поизправи в леглото, където беше легнала, подпряна на таблата и с протегнати крака.

— Ако искаш, влез и седни — покани го Хана.

Очите й бяха подути и горяха от плач, пък и не й се говореше с никого. Но й беше мъчно за Крис, нищо че е син на Грейс. Той трябва да живее с нея непрекъснато, ако не смятаме почивните дни, които прекарваше с баща си. Тя сигурно го хваща да водят задушевни, откровени разговори за пушенето на трева („Ние вършехме всичко това през шейсетте и виж докъде ни докара“), за секса („Всичко е наред, само трябва да използваш презерватив“) и го злепоставя пред приятелите му, като се разхожда пред тях полугола. Грейс сигурно ще се чувства поласкана, ако тръгне да я сваля някой на възрастта на Хана — което спокойно можеше да се случи, като се има предвид колко млада изглежда, — и точно заради това беше два пъти по-противно, дето ходи със старик като татко й.

— Легнаха ли си вече?

Хана умираше от глад. Трябва да наближаваше вече десет, но по-скоро би припаднала, отколкото да признае, че от около половин час мисълта за студена печена корнуолска кокошка е изместила от ума й мечтата да изстрелят Грейс с космическа совалка на НАСА, която няма да се върне поне още сто милиона години.

Би било съвсем в стила на Грейс да остави за нея в хладилника остатъка от кокошката заедно с гарнитурата. Тя обаче ще си приготви нещо друго.

— Ъ-ъ. Отидоха на разходка. Той каза, че иска да й покаже нещо.

— На това време? Сигурно ще хванат пневмония.

Знаеше къде са отишли — при изненадата, която татко й беше приготвил за Грейс, — но това само я накара да се чувства още по-нещастна.

— Едва ли. Облечени са като за Северния полюс.

Забеляза, че Крис се е приближил полека с около метър и връхчетата на мръсните му маратонки са паркирани до килима, застлан между леглото и тоалетната масичка отсреща. Напомняше й кучето, което имаха някога: териер на име Трикси, който стоеше и махаше с остатъка от опашката си, като че нямаше търпение да го погалиш, но щом протегнеш ръка, бяга и се къпе зад дивана. Беше сигурна, че ако Крис имаше опашка, щеше да я върти. Но би заложила цялата си колекция Елвис Костело, че Крис няма много приятели.

— В най-долното чекмедже има игра с кръстословици, може да поиграем, ако искаш — каза тя небрежно.

Той сви рамене, но когато Хана прегъна ъгълчето на хартията, за да направи главата на жирафа, и вдигна поглед, Крис беше клекнал и ровеше в шкафа. Докато той се приближаваше към леглото, стиснал под мишница оръфаната кутия с играта, Хана забеляза, че по тънката му шия пълзи руменина, а лека усмивка се опитва да размести здраво стисната му челюст.

— А, да — възкликна Крис и пъхна ръка в джоба на ризата си. — Донесох ти нещо.

Беше фирмено пакетче фъстъци като тези, дето ги раздават в самолетите. Спомни си, че майка й имаше приятелка, която беше стюардеса, и мъкнеше цели торби. Крис трябва да го е намерил някъде в шкафа, сигурно вече са изсъхнали, но все едно беше мило от негова страна — въпреки че е забравил за алергията й към ядките.

Мисълта за майка й я накара да се сети колко хубаво беше като идваха тук, когато родителите й още бяха заедно. Дори майка й се отпускаше, тананикаше си, докато оправяше леглата, и се шегуваше, че се надява да не ги затрупа отново снегът, защото ще полудее, ако трябва да слуша бащините им издраскани стари плочи на Коул Портър. След вечеря четиримата сядаха около кухненската маса, играеха карти или китайски шах и ядяха полуизгорелите пуканки, които тя и Бен правеха на огъня.

Хана усети как сълзите отново изпълват очите й, но ги преглътна. Беше глупаво, тъпо и безсмислено да си спомня миналото. Само с искане не може да го върне. Ако едното искане можеше да ти донесе нещо, Грейс сега щеше да обикаля в орбита около Сатурн.

— Благодаря — каза тя на Крис и внимателно пъхна пакетчето фъстъци под възглавницата си. — Извинявай за вечерята. На тебе ли оставиха да измиеш съдовете?

— Баща ти ми помогна. Аз не знам кое къде да прибирам — той хвърли бърз, почти потаен поглед на стаята. — Вие често ли идвате?

— По-рано идвахме често, когато родителите ми бяха заедно. Ако зависеше от мен, щях да живея тук през цялата година.

Винаги се чувстваше в безопасност в Шейкър Мил Понд, като в онези места, където дивите патици могат да свиват гнезда и никой няма право да стреля по тях.

— Ами приятелят ти няма ли да ти липсва?

Хана се изчерви. След вечерта, когато се скара с майка си и избяга от вкъщи, полагаше огромни усилия изобщо да не мисли за Конрад. Не можеше и не искаше да се сеща за всички подробности около онова смущаващо нещо, дето направиха. Помнеше ясно само как Кон, като се изтърколи от нея след това, измънка: „Всичко наред ли е?“ А тя кимна, като че нищо особено не беше се случило, макар всъщност да й се плачеше…

— Кон и аз не сме като тях — обясни тя на Крис. — Не е нужно да бъдем заедно всеки свободен миг.

Хана започна да примигва начесто и впери поглед в стената срещу леглото. Там висяха на връзките си всички зимни кънки, които бе носила от шестгодишна възраст. Защо трябва хората да се разделят и всичко да се променя?

— Как беше тогава… искам да кажа, преди вашите да се разведат? — чу да я пита Крис.

— Беше ни весело заедно, поне през повечето време. Докато майка започна собствен бизнес. След това беше много заета, дори през почивните дни. Или поне на нас така ни казваха. А всъщност не се разбираха.

Тя обърна кутията с буквите и дървените блокчета се посипаха върху излинялата кувертюра. Подреди буквите си и видя, че й се е паднало „К“, но й липсва „У“. Е, може би следващия път, като й дойде редът, ще изтегли „У“ или празно блокче.

— Ами ти? Сто на сто, че ти липсва татко ти.

— Виждам го почти всяка седмица. Повечето време сме в града. Той има вила в Ийст Хемптън. Не е като тази. Някак по-модерна е. Купи я след развода.

Крис млъкна и като че потъна в себе си.

— Ти не харесваш много баща ми, нали? — каза Хана, когато мълчанието натежа прекалено. Не беше въпрос.

Той сви рамене и съсредоточи цялото си внимание върху дъската, където изписваше С-Б-О-Р. Накрая отговори:

— В това отношение май си приличаме.

— Сигурно нищо няма да се промени, ако започнем гладна стачка.

Като че в отговор червата й изкуркаха. Мисълта за корнуолската кокошка долу я накара да осъзнае колко е жалка. Как ще бъде като Ганди, ако не може да изкара без храна дори една вечер?

— Тя и без туй мисли, че съм смахнат. Всички мислят така. Ако спра да ям, само ще ме накарат да вися повече при психоаналитика.

— Не и аз — успокои го Хана. — Тоест не мисля, че си смахнат.

Крис се намръщи дълбокомислено към буквите си, но Хана усещаше, че се радва на одобрението й, все едно се е преобразил в Трикси и върти опашка.

— Има ли дума Е-Н-Т-О-Н? — попита Крис.

— Само ако смениш с А отпред, но тогава ще бъде собствено име и няма да се брои.

— Хана? — Крис я погледна и когато светлината падна върху лицето му, тя видя в ъгълчетата на очите му, сгушени като мъниста да светят две малки сълзички.

— Ъъ? — Хана се престори, че е много заета да подрежда от блокчетата си думата В-О-Д-О-П-А-Д, която щеше да й донесе повече точки, защото беше сложно съществително.

— Мислила ли си понякога колко по-лесен щеше да бъде животът им без нас? Ето например той по-рано е обичал майка ти, нали? Сега обаче това е в миналото. Може би после идва наш ред.

— С децата е по-различно — възрази Хана, но думите му докоснаха като леден пръст сърцето й.

— Татко все вика колко ме обича… но когато съм с него, говори най-вече за мама. Непрекъснато пита дали говори за него, дали ще се жени за тая мижитурка, тоест за баща ти.

Крис провеси глава и меката кестенява коса се спусна пред лицето му.

Видът на оголената му шия накара Хана да се размекне. Тя се стресна от вълната съчувствие, която я заля при вида на това недодялано момче, което досега най-често я дразнеше, когато изобщо му обръщаше внимание. Сега разбираше, че и то страда като нея, може би дори повече.

— Виж какво, умирам от глад — заяви Хана. — Бих изяла около половин дузина от онези корнуолски кокошки, но ще се задоволя с остатъците. Как мислиш, дали можеш да ми донесеш тайно чиния с ядене?

— Разбира се. Ама тебе не са те наказали или нещо такова. Мисля, че и те съжаляват за това, което стана.

— Да, но все пак трябва да се държа на положение, нали, нищо че отчасти вината наистина беше моя.

Крис скочи от леглото и разсипа блокчетата по пода.

— Ще видя в хладилника. Знам, че има много сладолед.

— Само да не е с ядки. Крис, още нещо…

— Какво? — Той се извърна на половината път към вратата и отметна косата от очите си, като че за да я види по-добре.

— Благодаря — каза тихо тя.

— Стига.

— Имай предвид, че говориш с Кралицата на кръстословиците в Ню Йорк. Като се върнеш, ще те разбия.

— Да-да.

— Янки два.

Крис се ухили нахакано и излезе. Миг по-късно Хана го чу да крачи надолу по дървената стълба с решително тропане, което я накара да помисли, че може би, ама само може би, ще успее да преживее някак тази седмица.

По време на мълчаливата вечеря Грейс сдържаше гнева, но сега, докато вървяха по пъртината под къщата, се нахвърли върху Джек.

— Джек, как можа? Накара Хана да ме намрази още повече — дъхът й излизаше като накъсана бяла струйка. — И без това добре се е въоръжила за бойни действия срещу мене!

— Това си е ваша работа с Хана — отвърна Джек с глас, студен като въздуха, който щипеше бузите й. — Но докато си под моя покрив, няма да търпя Хана да се държи грубо с тебе.

— Ясно — отвърна Грейс. — Проблемът не бил, че Хана се държи с мене като с лайно. Просто по-добре да го прави извън твоята къща.

Застана трепереща, потънала до глезените в сняг, изпълнена със съжаление, че не е взела наушници и ръкавици. Въпреки нахлупената плетена шапка и пъхнатите дълбоко в джобовете на якето ръце, ушите и пръстите й замръзваха.

Чу Джек да въздиша — може би от отчаяние?

— Грейс, изопачаваш думите ми. Защо се опитваш да влошиш положението още повече?

— Къде по-лошо от това? — извика тя. — Ти си виновен, Джек. Отказваш да видиш какво става под носа ти! Да беше говорил с нея преди… да й беше дал да разбере, че ние с теб не сме — Грейс преглътна, — че аз не съм просто някакво гадже, което може да изчезне много преди следващата Коледа.

Грейс затаи дъх. Ами ако Джек каже, че греши, че понятие си няма какво ще стане с тях след една година?

— Грейс…

Гласът му беше нисък и Грейс усети приближаването на нещо лошо, от което незабавно трябва да избяга.

Тръгна пред него и само скърцането на снега под обувките им нарушаваше тишината, докато той бързаше да я настигне. След това се чу тънък вик на кукумявка и далечен лай на куче. Над главите им се издигаха голите клонки, които навяваха на Грейс мисълта за катедрала, в която трябва да се стъпва тихо и да се шепне, макар че всъщност искаше да тропа с крака и да крещи.

Само силуетът на Джек се очертаваше в мрака до нея, прорязван единствено от лунната светлина, а огромната му сянка тичаше по снега отпред. Усети как той я сграбчи за ръката през дебелото зимно яке.

— Изслушай ме! — заповяда й Джек. Звучеше леко задъхан, но не можеше да е от бързане. Джек беше силен като бик. — Наистина искам да сме заедно… не само сега, но и след година.

— А после? — предизвика го Грейс.

Той мълчеше и студа сякаш се прокрадна през дрехите и се настани в сърцето й.

— Винаги съм бил откровен с теб, Грейс — отвърна Джек. — Истината е, че за много неща не съм сигурен.

— Децата ни ли имаш предвид?

— Хана и Крис… са само част от всичко това. — Той поклати глава. — Грейс, аз не съм първа младост.

— Ти си петнайсет години по-голям от мене, Джек — припомни тя едва ли не с облекчение. Ето значи от какво се бои! — Като те слуша човек, би казал, че са петдесет.

— Може би сега разликата не изглежда голяма, но… — Гласът му заглъхна и остана само стържещият звук от обувките му, които газеха снега.

— Но един ден ти ще бъдеш на седемдесет, а аз на петдесет и пет? Това ли те притеснява? Джек, не ти вярвам! Това е все едно аз да се тревожа дали ще ме харесат децата на Хана, когато се родят.

— Лесно ти е, като си по-младата — напомни й Джек.

— Аз съвсем не съм дете, Джек. Достатъчно съм възрастна, за да знам какво ме чака.

— Ти си мислиш, че знаеш, но дали е така? Баща ти е загинал внезапно, а майка ти, бих казал, далеч не е инвалид — Джек млъкна и си пое дълбоко дъх. — Грейс, след двайсет години, а може би и по-рано, ще се видиш принудена да се грижиш за един старец. Как можеш да дадеш някакво обещание, като дори не знаеш на какво се обричаш?

— Добре, да предположим, че не го дам? — отново го предизвика тя. — Какво тогава? Губя всичко. По-добре да прекарам с теб десет или двайсет щастливи години, отколкото да прекарам остатъка от живота си в съжаления, че не сме поели риска.

Той въздъхна.

— Бих искал да можех да повярвам.

— Джек, ти винаги си се грижил за останалите. Толкова ужасно ли ще бъде за разнообразие някой друг да се погрижи за теб?

— Да, ако това те кара да се чувстваш хваната в капан. А ти ще се чувстваш точно така, Грейс, вярвай ми. Ами ако аз не мога дори да тел…

— Шшшт, не говори така — тя сложи пръст на устните му, но въпреки това по гърба й пробяга тръпка. Бързо смени темата.

— Така… какво искаше да ми покажеш?

Усмивка разведри сериозната му маска. Той извади ръката й от джоба и я стисна здраво.

— Ела… остана съвсем малко.

— Дано да е нещо хубаво. Измръзна ми задникът.

Грейс усети гнева й да изчезва, макар сърцето да я болеше при мисълта, че Джек все още не й е направил предложение.

— Не се притеснявай, и да падне, ще го намеря. — Джек се ухили и в мрака зъбите му изглеждаха направо недействително бели.

Устните на Грейс понечиха да се разтеглят в усмивка, но тя им се противопостави. Не можеше да му прости, че е толкова упорит и прагматичен.

— Почти стигнахме — гласът на Джек достигна до нея заедно със струя мразовита пара. Стъпките му се забавиха, докато преодоляваше хлъзгавия участък от пътеката, която се виеше покрай ниския бряг, накрая спря до просеката, където минаваше замръзналият поток.

Тогава я видя — там, където по-рано имаше само трева и храсти, сега стоеше миниатюрно копие на хижата на Джек, покрито с дърво, и от него се носеше лека миризма на кедър, която се долавяше дори от това разстояние. Отпред имаше веранда, засенена от острия покрив, виждаше се и ъгълът на покрита със сняг площадка, която гледаше към потока отзад. Над покрива стърчеше комин, а в подножието на стълбите, които водеха към вратата, тя различи малка купчина дърва.

— Весела Коледа — тихо каза Джек. — Твое собствено студио, напълно оборудвано. За него има само един ключ и той е твой. Можеш да се скриеш тук и да пишеш, докато дойде време да се приберат кравите.

Беше построил това за нея! Опитът с ремонта на собствения й таван й подсказваше каква огромна работа трябва да е свършил Джек — срещи с архитект, откриване на трудните за намиране доставчици, отделяне на време насред заетия ден, за да разгледа мостри от плочките, боята и черчеветата.

Усети как нещо вътре в нея рухна… чувството беше почти реално, сякаш снегът под краката й внезапно поддаде и тя полетя надолу, хваната в капан. В същото време я изпълни усещане за искряща радост, която разтопи и последните остатъци от гнева й.

— Джек! О! — Беше твърде слисана и можеше само да стои така, прикована в снега, а силният вятър удряше края на плетения шал в бузата й. — Боже, толкова съм… не мога да повярвам.

— Знам, че не е истинска Коледа, както си свикнала.

— О, Джек! По-хубаво е.

— Хайде, ела, ще ти я покажа отвътре.

Той самият звучеше развълнуван като момче, както някога в коледната сутрин се вълнуваше Крис.

Интериорът беше прекрасен. Боядисано в бяло, с вградена работна маса от светъл дъб, която обикаляше три от четирите стени на голямата стая. Лавици с книги се издигаха до самия висок, с капандури таван, видя компютър, телефон и факс: всичко необходимо, за да работи тук безкрайно дълго. В ъгъла имаше желязна печка, облицована с тухли, която заедно с прокараната газ ще излъчва достатъчно топлина, обясни Джек, за да й е топло и в най-големите студове. Но най-хубави бяха плъзгащите се стъклени врати, които излизаха на площадката, където при топло време можеше да седи и да наблюдава потока.

Показа й миниатюрната кухня отзад, където да си приготви чаша чай или нещо за хапване, ако не иска да ходи чак до голямата къща. Имаше дори баня с душ, облицована с груб кедър и каменни плочи. Когато се напълни с пара, поясни Джек, ще мирише като в джунгла.

Представи как ще изглежда всичко през пролетта, слънцето се процежда вътре, навсякъде са разхвърляни книжата й, а отдолу ромоли потокът.

Но засега съществуваше само този миг, този чудесен мъж, който я гледаше с изписана върху цялото му лице любов, докато й връчва невероятния си подарък. Виждаше как добре би се чувствал в дълбокия мек диван и как високият таван му предоставяше необходимото място в малкото пространство. Представи си го как работи вън на площадката, надянал чифт очила, и й прави компания, докато тя пише на компютъра. Тихото му присъствие ще й дава топло усещане за сигурност, все едно одеяло, обгърнало коленете й.

— Страшно ми харесва, Джек — прошепна тя в ухото му и обгърна врата му с ръце.

— За Хана…

Тя поклати глава, за да го накара да млъкне. Тук, обеща си тя мислено, няма да позволи нищо и никой да се меси между тях, независимо дали е сама или с Джек.

— Искрено се надявам онзи диван да се разпъва — каза Грейс, като се усмихваше срещу сините му очи, докато той я притегляше към топлината на разкопчаното си яке. — Защото ако не се разпъва, ще го сменя с друг.

— Разпъва се — успокои я той, положил брадичка на главата й, с глас, подобен на уханно, силно бренди, което се разля по тялото й и я сгря цялата.

Грейс наблюдаваше как Джек събира възглавниците от дивана и разпъва матрака с едно-единствено силно дръпване. Трепереше, но този път не беше от студ.

— Целуни ме — подкани го тихо тя.

В този момент изгасна електричеството и ги потопи в тъмнина. Усети как устните на Джек, които докосваха нейните, се разпъват в усмивка.

— Не ми казвай, че и това е част от изненадата — пошепна Грейс.

— Само ако вярваш в провидението.

— Напълно.

Усети ръката му да се промушва под пуловера й, пръстите му да се разперват върху корема й, големи, напукани и невероятно нежни. Кожата й настръхна, но не заради студения въздух, който се плъзна по стомаха й. А заради докосването на Джек… прекрасното му, вълшебно докосване. Всеки остатък от разочарование, което би могла да изпитва, всяко затаено желание да получи вместо това студен диамантен пръстен, се стопи от топлите устни на Джек, от едрото му тяло, притиснато успокояващо към нейното.

— Ще замръзна — възпротиви се със смях Грейс, когато той понечи да съблече пуловера й.

— Няма — прошепна Джек. — Няма да ти позволя.

Усещаше как той се съблича, докато тя самата смъкваше дънките си в тъмното. После се изненада колко е топла кожата му.

Усещаше твърдостта му — подканващ натиск до бедрото й. Протегна ръка и започна да го гали. Обичаше да му доставя удоволствие по този начин. Обичаше да го държи в ръка, да милва копринената кожа, самата същност на неговата мъжественост, докато той става все по-голям и твърд с всеки тласък. Джек изстена и тя почувства как през тялото му премина тръпка.

— Да не би ръката ми да е прекалено студена? — прошепна тя шеговито.

— Не… не спирай.

Дишаше насечено.

— Така ли искаш?

Тя искаше да го усети в себе си, но с радост би направила това за Джек, като знаеше, че той после ще й се отблагодари.

Вместо отговор Джек я вдигна, а тя обви с крака кръста му. Занесе я до дивана и я сложи нежно да легне, а той коленичи между коленете й.

— Сега е твой ред — каза той.

Преди да протестира — да му каже, че иска да влезе в нея — усети устните на Джек. Възбуждаше я. Езикът му, лек, ловък, я накара да тръпне и я поведе нагоре. О, Боже. Как може изобщо, дори за миг, да допусне, че е възможно някога да изгубят това?

Още докато викаше, а бедрата й следваха вълните на удоволствието, Грейс знаеше, че ще има още. Миг по-късно Джек беше в нея, този път, без да се сдържа — усети как той се отдаде на собственото си желание.

Грейс отново достигна до оргазъм с остър кратък възглас, който този път пусна на воля, остави го да нарасне, да се превърне в онзи вик, който толкова пъти преди беше сдържала от страх да не я чуе Хана или пък Крис. Сега той сякаш я отведе на някакво ново, непознато място… и когато Джек също отвърна с вик, Грейс внезапно осъзна къде е.

У дома.

Отдавна беше минало полунощ, когато Грейс и Джек се заизкачваха на пръсти към леглото. Като минаваше покрай стаята на Хана, Грейс видя под вратата да грее ивица светлина. Спря с ръка на дръжката, но после й хрумна нещо по-добро.

Като махна с ръка на Джек да продължи, Грейс се спусна тихо обратно по стълбите и взе обвитата в празнична хартия кутия, струпана заедно с другия багаж при вратата. Каза си, че строго погледнато, коледната сутрин вече е дошла. Нищо че Хана не празнува Коледа. Освен това Грейс, обгърната все още в топлината от любенето на Джек, беше сигурна, че нищо, дори Хана, не може да я накара да се чувства зле.

Въпреки това докато се връщаше обратно към стаята й, сърцето на Грейс се сви. Почука тихо.

— Влез — извика сънено Хана.

Намери я да чете в леглото. Съненият, замаян израз се смени веднага и лицето й се затвори също като книгата, която тя рязко хлопна. Бързо, преди Хана да я изгони, Грейс се приближи към леглото и остави подаръка на измачканото одеяло, което покриваше краката й.

— Весела Ханука — каза тя, но още докато се усмихваше плахо на собствената си шега, осъзна колко е непохватна.

Хана изглеждаше стресната и малко смутена.

— Какво е това? — попита тя със същия тон, който използваше Крис, когато слага пред него чиния с непознато ястие.

„Този път няма да се ядосвам“ — обеща си Грейс.

— Отвори го и виж — отвърна тя весело.

Хана разгъна бавно обвивката, сякаш се опасяваше, че всеки момент оттам ще изскочи нещо и ще я ухапе. Или, още по-лошо, че може всъщност да хареса подаръка на Грейс.

Но когато махна капака на кутията и коженото яке на Лила се показа отдолу, дори Хана не успя да сдържи радостта си.

— О… това е… това е… — запъна се тя, докато обличаше якето върху тениската, която използваше вместо нощница. — Не мога да повярвам. Точно каквото аз бих избрала. — После сякаш осъзна, че се е открила прекалено, изчерви се и пак стисна устни. С болезнено учтив глас добави: — Много ти благодаря. Много мило от твоя страна да ми избереш такъв подарък.

— Аз един вид го наследих — обясни Грейс. — По-рано, в предишен живот, е принадлежало на Брус Спрингстийн.

Хана възви презрително очи към небето. Очевидно подозираше Грейс в измама.

— Наистина — увери я Грейс. — Приятелката ми Лила го познава, някога посещавал кучешкия й фризьорски салон.

— Без майтап? — Хана отново омекна, съвсем малко. Очите й светеха. — Искам да кажа, няма да си измислиш нещо такова, нали?

— Истина е… но не казвай на никого. Никой няма да ти повярва — Не беше задължително да казва на Хана, че Лила понякога преувеличава. — Ще си бъде наша тайна.

Хана изглеждаше малко скептично настроена към идеята между тях двете да има тайни, но с коженото яке на гърба можеше само да кимне. Някъде навън заби часовник и в главата на Грейс изскочи една глупава мисъл — спомни си онази измислица в „Прекрасен живот“, според която всеки път, когато удари камбана, на един ангел в рая му порастват крила. В този миг Хана се усмихна — естествена, открита усмивка, насочена направо към нея.

„Не съм ангел — помисли иронично Грейс, — но това определено си го заслужих.“

— Е, аз най-добре да си лягам — прекъсна Грейс възцарилото се неловко мълчание.

Беше преполовила разстоянието до вратата и се чувстваше съвсем малко онеправдана, когато Хана тихо извика:

— Грейс?

Грейс се обърна, като сдържаше засилващата се надежда, в случай че Хана просто ще я накара да изгаси лампата или да свали щората на прозореца.

— Весела Коледа — чу да казва Хана с чудесен, мил глас, без следа от сарказъм… и преди Грейс да си въобрази кой знае какво, тя добави: — Би ли изгасила лампата, като излизаш?

[1] Лора Ашли — известна американска дизайнерка, починала преди няколко години. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

Четвъртък вечерта на другата седмица, при пристигането си у дома Грейс намери в препълнената пощенска кутия да я чакат две писма от Блесинг. Първото — твърда кремава картичка, изписана с решителния, четлив почерк на майка й — беше кратко и почти болезнено лаконично.

Скъпа Грейс,

Благодаря за поканата. Ще пристигна на 15 януари и ще отседна при Уин, така че не трябва да се притесняваш за нищо. Предай поздравите ми на Крис.

Както винаги, Мама.

Второто беше по-дълго, а завъртените драскулки веднага издаваха, че авторът е Сиси, Грейс дори долови от розовата хартия за писма с цветя по края да се носи слабо ухание на любимия парфюм на сестра й — „Шалимар“.

Скъпа Грейс,

Благодаря за ножовете, които изпрати за годишнината ни. Леля Ида вече ни подари подобни за сватбата, но не са с костени дръжки. Жалко, че не можа да дойдеш за празненството, но, откровено казано, мисля, че присъствието ти щеше да разстрои майка, за която много се тревожа. Напоследък не е на себе си — факт, който вероятно е убягнал на вниманието ти.

Ще говоря направо. Майка се вижда с един мъж. Обърни внимание, че не споменавам името му и най-вече защото не мога да го произнеса, камо ли пък да го напиша черно на бяло. Само ще ти кажа, че по-рано той преподаваше английски в гимназията, преди да се побърка или да открие Бога или каквото там може да накара един възрастен мъж да захвърли всичко и да започне да си изкарва прехраната с косене на ливади. Мисля, че разбираш кого имам предвид. Тя казва, че са просто приятели, но кой знае? А пък оня ден, като минах да взема от нея прахосмукачката (моята беше на поправка), го видях да седи на масата в кухнята със завити ръкави и да пие кафе, като че къщата е негова. Така беше разсмял майка с нещо, че по бузите й се стичаха сълзи. Трудно ми е да ти опиша колко бях шокирана.

Това, което се опитвам да кажа, е, че целият този стрес напоследък, ти знаеш от какво, е зашеметил майка. Аз, разбира се, се опитвам да я ободря, но макар тя да го прикрива, виждам, че е доста унила (освен с господин Р., което само показва колко е лошо положението). Обаче предполагам, че е напълно естествено да бъде разстроена, когато собствената й дъщеря смята да публикува куп нагли лъжи за татко.

Грейс, как можа? След всичко, което мама и татко са сторили за теб? Знам, че никога не сте се разбирали много добре, но с какво е заслужила това? Майка се изтощи до смърт да събира пари за библиотеката в памет на татко, а сега благодарение на всички тези статии за твоята книга може изобщо да не я построят. Ако ти е останала капчица благоприличие, щеше да сложиш край на всичко това и да престанеш веднъж завинаги.

По повод намеренията на майка да ходи до Ню Йорк, притеснявам се, че ще трябва да пътува на такова разстояние. Здравето й не е като преди, но се надявам от цялата работа да излезе нещо хубаво. Знам, че дълбоко в душата си ти й желаеш доброто също като мене.

Бийч ви праща много поздрави. Той си е взел малко отпуска и мисли за промяна в работата. Много ще им липсва в „Спенглър Додж“, но няма място за издигане, а е прекалено умен да виси на едно място. Мисли за мястото на управител в новото заведение до Малбери Ейкърс, но ще видим.

Момчетата са добре. Класът на Боби ходи на учебна екскурзия до гробищата и познай какво донесе той вкъщи? Пресниман гробът на Юджиния Бел Клейборн, 1803–1876. Била ни е прапрабаба, ако си забравила.

Твоя сестра, Керълайн.

П.П. Благодаря за коледните подаръци за момчетата. Екипът за джогинг, който си изпратила на Бо, е прекалено малък, така че го връщам обратно. Дано да можеш да го смениш, но не се притеснявай, ако не стане. Тук при нас джогингът така и не дойде на мода.

Ядосана, Грейс смачка писмото от Сиси и го хвърли на пода. Сестра й се правеше на много загрижена за майка им, но всъщност само търсеше начин да си го върне на Голямата сестра. Да я вземат дяволите!

Раздразнението от сестра й премина също толкова бързо, както се беше появило. Горката, не може дори да се нарече трън в очите, по-скоро е само малка прашинка. Така или иначе, всъщност трябва да й бъде жал за Сиси, чийто живот е съсредоточен около ужасния й съпруг (промяна в работата, дръжки, бас ловя, че са го уволнили) и двете невъзможни синчета.

Майка й беше причина да я заливат горещи вълни, въпреки че по време на отсъствието им термостатът на мансардата е бил намален на тринайсет градуса. Още откак Джек я склони да покани майка си на гости, съжаляваше за поканата… но в същото време не вярваше майка й да я приеме. А ето че наистина идва! Грейс усети, как стомахът й се сви. Осъзна, че не става дума само за нерви — чувстваше се толкова неподготвена.

Когато си науми нещо, Корделия е непреклонна. Как би могла Грейс, съгрешилата дъщеря, да я убеди да прекрати делото, с което заплашва? „Да имаше само на моя страна някой друг, освен Уин — някой, който да ми помогне да я предумам…“

Джек? В повечето случаи той е прекрасен дипломат. Но защо ще го слуша майка? Тя не го познава, а самият факт, че е издател на Грейс, ще я настрои срещу него.

Грейс си напомни, че остават още две седмици, преди да се наложи да застане лице в лице срещу Корделия. Какъв смисъл да се разстройва още отсега?

Крис се завлече в стаята си, а Грейс отиде в кабинета да прослуша съобщенията, оставени на телефонния секретар. Уин се беше обадил, да я предупреди за майка й, ако не е разбрала вече. Агентът й Франк Каръл, който в нейно отсъствие поддържаше връзка с пресата, искаше да говори с нея за материала на „Ескуайър“ по повод новите слухове за сенатора Траскот…

След това внезапно чу познат, но неочакван глас: „Грейс, мисля, че трябва да поговорим. Обади ми се.“

Нола. Сърцето на Грейс подскочи.

Какво иска? Може би си е променила решението и е съгласна да даде интервю?

Грейс грабна телефона и бързо набра номера. Заето. Проклетия. Почака няколко минути и опита пак. Пак заето. Погледна часовника — минава шест. Дори ако някой друг говори по телефона, Нола трябва вече да се е прибрала от работа…

Все още облечена за път в кадифеното палто с вълна, тя грабна импулсивно плетената си шапка и ръкавиците от масичката в хола, извика на Крис, че излиза за малко, и излетя през входната врата към асансьора.

Грейс изкачи стъпалата на някога внушителната, но сега позанемарена на вид къща и натисна звънеца на Нола. Защо се е обадила? Може би като е прочела ръкописа, Нола е решила да не я спира повече. Дали е готова да разговаря? Или може би просто е искала да я нахока?

На първия етаж обкованият с решетка прозорец на апартамента светеше, но купчината менюта от китайски ресторанти, напъхани в пощата, можеха да означават, че Нола още не се е прибрала.

Въпреки това Грейс зачака, навела глава, да се предпази от студения вятър, който брулеше бузите и врата й, където успяваше да проникне през вдигнатата яка на палтото. Някъде по-надолу по улицата се включи автомобилна аларма. Грейс обикновено не обръщаше внимание на непрекъснатия градски щурм срещу сетивата й, но този път изпита желание да запуши уши.

Домофонът изпука:

— Кой е?

— Аз съм — отговори Грейс, преди да помисли. Сърцето й започна да бие по-бързо.

Защо не си каза името? От къде на къде очаква Нола да познае гласа й? Въпреки това Грейс имаше необяснимото предчувствие, че Нола ще се сети кой е.

Вратата се отвори и на нейно място се появи правоъгълник от светлина, който открои внушителна фигура с широки рамене, застанала на прага. Грейс примига — блясъкът беше замъглил за момент зрението й, преди да се приспособи към промяната — и когато отново погледна натам, Нола се беше приближила и се взираше към нея.

— Ти какво правиш тук? — Видът на Нола, облечена в шит по поръчка тъмносин костюм със златни ширити, подсказваше, че току-що се е прибрала у дома. Дори не беше събула тъмните обувки, които според наблюденията на Грейс бяха необичайно големи и изглеждаха страшно неудобни.

— Чух съобщението ти — отвърна тя простичко.

Нола кимна, сякаш нямаше нужда да й се обяснява защо Грейс не е телефонирала, преди да пристигне.

Грейс чувстваше, че между тях съществува някаква особена връзка — дали и Нола я усеща? Спомни си една своя статия отпреди години за „Ню Йоркър“, където разказваше как двама мъже, напълно непознати един за друг, станали очевидци при зловещо убийство на мафията и това имало за тях трайни последици. Когато се срещнали за пръв път след повече от десет години, двамата — всеки бил отказал от страх за живота си да свидетелства на процеса — се хвърлили в прегръдка и започнали, плачейки, да разказват за общите си страхове и ужасни спомени, сякаш били отдавна разделени братя.

След дълга пауза, която й се стори цяла вечност, Нола изрече с уморена въздишка:

— По-добре да влезеш, след като си дошла. Не мога да си позволя да отоплявам целия квартал.

Вече вътре, Грейс се огледа изненадана от контраста между рушащия се екстериор и приятното, подредено с вкус преддверие. На варосаните синьо-бели стени имаше окачени наивистични хаитянски гравюри, а върху стъкления плот на модерната масичка от ковано желязо бяха наредени африкански скулптурки. Върху керамичните плочки на пода беше постлан износен многоцветен тибетски килим с мотиви като тигрова кожа.

Нола трябва да бе забелязала нещо в израза й, защото отбеляза с ироничен смях:

— По-хубаво е, отколкото очакваше, а? Наречи го военна плячка. През разточителството на осемдесетте години Маркъс продаде много от падналите облигации. Като се изнесе, за мене остана това — тя показа наоколо, а масивната златна гривна се плъзна от млечнобялата й китка към по-тъмната кожа на ръката — а за Маркъс — чековете с издръжката за децата, които все не сколасва да изпрати.

— Както изглежда, контрата е останала у тебе.

Чекът с издръжката от Уин пристигаше неизменно на всяко първо число от месеца.

— Всъщност не. Аз имам Таша и Дани — за пръв път Грейс видя лицето на Нола да смекчи израза си. — Заради тях всичко това си заслужава. Разбираш ли ме?

Грейс кимна, като мислеше за Крис. Потънаха в мълчание, чиято неловкост се разсея донякъде, когато Нола обяви с безизразен глас:

— Имам само кафе, останало от сутринта, стига да го обичаш претоплено.

— Една чаша би ми дошла добре — отговори Грейс, смъкна палтото си и последва Нола в малката кухня срещу стълбите.

Тук нямаше следа от строгия лукс на преддверието, а цареше уютен безпорядък — на хладилника бяха закачени с магнитчета рисунки на децата, които вече се подгъваха по краищата, имаше кутии с тестена закуска и купа недоядени пуканки, оставена на плота, найлонови салфетки на масата с лепкави кръгчетата от чашите със сок.

Нола свали две чаши от куките над мивката, пълна с неизмити съдове.

— Извинявай за бъркотията, но ей сега се върнах. Даже не съм почнала да приготвям вечерята. Захар в кафето?

— Само мляко.

— Дано да е останало малко — Нола изчезна зад отворената врата на хладилника и се появи отново с пакет обезмаслено мляко. — Късмет. Момичетата пият само пълномаслено. Казват, че това нещо има вкус на сапунена вода.

— Прави са — отбеляза Грейс със смях. Беше почнала да се чувства добре тук, както си приказваха с Нола в кухнята като две обикновени домакини.

Нола отново пъхна глава в хладилника.

— Май има малко плодов кейк, останал от Коледа. А може и да е от по-миналата Коледа… — тя се засмя.

— Ходихте ли някъде за празниците? — попита Грейс.

— Не. Останахме си тук. Флорин, хазайката ми, приготви един голям пир, а ние с момичетата й помагахме, макар че май изядохме повече, отколкото допринесохме. — Нола продължи със сериозен тон: — Дани… беше й трудно. Маркъс обеща да намине, но както обикновено… — Тя сви рамене. — То е все едно да знаеш, че няма дядо Коледа, и въпреки това да се опитваш да вярваш в него. Таша е по-голяма, познава Маркъс достатъчно добре и знае, че не трябва да очаква прекалено много.

— В това отношение бащата на Крис е стриктен.

— Но въпреки това е трудно, нали? — отбеляза сухо Нола. — Дори и най-добрите изчезват, когато разчиташ на тях. Трябва да вършим няколко работи едновременно, а в повечето случаи дори не ни ръкопляскат.

Грейс се усмихна.

— Понякога това да си майка ми изглежда все едно скачаш през запалени обръчи. Тъкмо преодолееш един и откриваш, че те чака следващият.

Тя си спомни обещанието на Крис да не бяга повече от училище, но разбираше, че това няма да реши истинския му проблем — причината, каквато и да е тя, да се бунтува.

— На мене ли го казваш — Нола изви очи към небето.

В този момент две малки момичета се втурнаха на бегом в кухнята. Едното беше малко по-светло от другото и имаше светлозелените очи на майка си и бдителния й израз. Тя закова на място, когато видя Грейс, и стеснително измънка:

— Здравей.

— Здрасти — отговори Грейс и се усмихна топло. — Как се казваш?

— А аз се казвам Дани — избъбри по-малкото момиченце, преди сестра й да успее да си отвори устата. — И съм на шест годинки.

— Това е Таша — представи Нола по-голямата си дъщеря, като я прегърна покровителствено през раменете. — Скоро навърши десет — и се обърна към дъщерите си: — Само не казвайте, че след огромното количество пуканки на Флорин пак сте гладни!

— Пица! — извика Дани, като заподскача. — Искам пица!

— Пица ядохме снощи и два пъти миналата седмица. Ако продължавате така, ще имате пица вместо мозък.

— А ти коя си? — Таша насочи големите си очи към Грейс и заговори с прямота, която проникваше до самата сърцевина на нещата. Каква точно се пада на Нола? Не й е приятелка, макар да би искала. Не й е и враг, или поне така се надява.

— Аз съм… — понечи да обясни Грейс.

— Една леля, която няма време да отговаря на любопитни въпроси — намеси се Нола, като потупа с обич Таша по дупето. После извади от големия буркан с формата на прасе, оставен на плота, две бисквити от овесено брашно и връчи по една на момичетата. — Сега изчезвайте, за да можем ние да си свършим работата.

Очевидно доволни, момиченцата избягаха и оставиха Нола и Грейс сами. Нола сложи на малката кръгла маса пред Грейс димящата чаша, а после седна срещу нея. Беше свалила сакото и под него се показа строга кремава копринена блуза. Косата й беше пригладена назад в кок, но малките къдрички, които се спускаха покрай ушите и дългата й шия, я караха да изглежда някак крехка.

Грейс си пое дълбоко дъх и мина направо на въпроса.

— Каза, че трябва да поговорим.

— И ще си остане ли между нас? — попита Нола.

Грейс срещна твърдия й поглед.

— Няма да те лъжа. Истината е, че искам тази книга да отразява колкото се може по-вярно фактите. И всичко, което ми разкажеш за твоя или за моя баща, ще ми е от полза.

— Чух те — каза Нола, — но преди да си излея душата, искам думата ти, че от тази кухня ще си тръгнете само ти и това, което знаеше на влизане.

Грейс се поколеба. Проклятие. Искаше много повече, но ако това е единственият начин да накара Нола да говори…

Кимна бавно.

— Добре. Дадено.

— Прочетох — започна Нола, като промени леко тона на разговора — ръкописа. Той е… честен.

— Затова ли реши да ми помогнеш?

— Не съм споменавала, че ще ти помогна, нали така? — очите й присвиха.

— Тогава защо все пак се обади?

Нола въздъхна и отклони поглед към бродерията на стената под лавицата с готварски книги. На нея се виждаха къща и куче, а под тях — внимателно очертани с кръстосан бод буквите от азбуката. Най-отдолу имаше надпис: Емили Морис, 9 години, 1858.

— Не знам точно — отговори тихо Нола, като прокара разсеяно дългите си пръсти по шията, а после стисна късата огърлица от изкуствени перли, която покриваше изпъкналите кости на ключицата й. — Де да знаех. Честно казано, не знам дори откъде да започна…

— Защо например не ми кажеш защо с месеци ме отбягваше по телефона? — Грейс вдигна ръка. — Да, знам какво ми каза в ресторанта: че не искаш да те въвличам в обществен скандал. Само че все пак се питам, Нола, дали не те възпират и някакви други неща?

Нола продължи да мълчи, само лицето й се напрегна още повече. След това, очевидно с огромно усилие на волята, изразът й отново стана безстрастен, сякаш някой разглади парче смачкана хартия.

„Мога още сега да я помоля да си тръгне — помисли Нола — и тя никога няма да узнае.“

Как би могла да разкаже на Грейс за агонията, която я накара да вземе това решение? Как би могла жена, която никога не се е преструвала, че е някой друг, да разбере положението й? А сега всичко се усложняваше допълнително от проекта за библиотеката, който съдружниците във фирмата включиха в конкурса. Ако Грейс или майка й дочуят за нейното участие…

Загледана в Грейс, на чието сърцевидно лице беше изписано жадно очакване, Нола усети как гърлото й се свива.

„Аз не правя това заради тебе — искаше да й каже. Правя го заради мене.“

А също и заради майка си в известен смисъл, нали така?

„Истината ще ви направи свободни.“ Думи от Библията, която майка й, й четеше всяка вечер, преди да заспи. Мама положително би разбрала тази нейна нужда, този вътрешен огън да разкаже на някой, особено на този някой, след толкова години…

Нола си пое дълбоко дъх. „Добре, момиче, изпроси си го…“

— Казах за книгата ти, че е честна. Но тя е нещо повече — започна Нола с тих глас, с поглед, вперен някъде над рамото на Грейс. — Тя е вярна. Показала си го такъв, какъвто беше наистина. Винаги помагаше на хората, без да мисли за себе си, така както помогна на мама и на мене. Но липсва една голяма част от историята на живота му…

Грейс чакаше, а сърцето биеше в ребрата й като юмрук.

— … нещо, което той никога не е споделял нито с теб, нито с някой друг…

— Какво? — попита Грейс с дрезгав шепот, макар изведнъж да я обхвана ужасното чувство, че предпочита да не знае.

— Аз съм ти сестра.

Обгърна ги тишина.

Постепенно Грейс чу кикота на момичетата, които си играеха в преддверието. Погледна часовника на печката. Само петнайсет минути бяха минали от пристигането й. Как е възможно? Имаше чувството, че е минала цяла вечност и за световните събития, станали, след като е прекрачила прага, можеше да се изпишат исторически трудове.

— Но баща ти… — понечи да възрази Грейс.

— Той? Мъжът, комуто виках „татко“, не ми беше баща — Нола говореше рязко, в очите й блестяха неизплакани сълзи. — О, той хранеше някои съмнения, но просто не знаеше достатъчно, за да обвини определен човек. В това отношение Юджин Траскот беше късметлия, иначе през онзи ден той можеше да загуби живота си.

— Не вярвам. Просто не е възможно — Грейс усети как тялото й се вкочанява, като че Нола е отворила прозореца и е оставила ледените вихрушки да влязат в стаята. — Толкова много години. Някой… трябва да е имало някой… Щяхме да разберем.

— Те извънредно много внимаваха — продължи Нола. — Пък и спомни си, става дума за началото на шейсетте. Колкото и либерален да е бил Юджин Траскот в очите на хората, не би им минало през ума: той и чернокожа жена.

Грейс закри лицето си с ръце.

— Не… не.

В същото време си припомняше онзи отдавна отминал ден, трескавото обаждане на Маргарет, молбите й татко им да отиде там. Постъпка на секретарка… или любовница?

— Виждаш ли? Ти също не искаш да повярваш — гласът на Нола беше твърд. — Само че той я обичаше. Обичаше нас. Не беше просто… въпрос на удобство.

Любов? Думата шибна Грейс. Ами майка й — нима татко не е обичал нея?

Така се чувстваше, когато завари Уин с Нанси: подът сякаш се разтвори под краката й и тя падна в черна главозамайваща пропаст.

— Тя е забременяла, докато татко е бил на плаване — дрезгавият глас на Нола по някакъв странен начин сякаш й даде опора. — Заради това татко започна да губи самообладание. Но, слава Богу, той не знаеше цялата истина.

— Ами семейството ти? — попита Грейс. — Лели, чичовци, братовчеди: да не искаш да кажеш, че никой не е разбрал?

Нола се усмихна с толкова тъга, че Грейс се просълзи.

— Всички роднини на майка живееха към Монтгомъри, така че донякъде беше лесно. Бяхме си само двете. Помня веднъж, след като татко го нямаше шест месеца или може би повече, аз трябва да съм била около седемгодишна, попитах мама защо чичо Джин не може да остава при нас всяка нощ. Тя ме прегърна здраво и ми разказа всичко, но ме накара да се закълна, че никога няма да кажа — Нола въздъхна и обърна към Грейс измъчения си поглед. — Затова се изплаших така, когато за пръв път се обади. Боях се, че ако започнеш да душиш наоколо, рано или късно ще научиш истината. — Тя си пое дълбоко дъх. — После се срещнахме… и нещата започнаха да се размиват. Или поне аз исках да те мисля за меркантилна кучка… а срещнах тебе.

— Една съвсем обикновена, безобидна кучка — Грейс се изсмя накъсано. Чувствителността се завръщаше отново в крайниците й и я правеше напрегната, нервна.

— Да, нещо такова — Нола се усмихна иронично.

— Ако тук седеше майка ми, а не аз, щеше да те обяви за лъжкиня.

— За такава ли ме мислиш?

— Въобще не знам какво да мисля.

— Знам, че сигурно си много шокирана. А аз? Чувствам се прекрасно, защото след толкова години най-после го разказах открито — Нола дръпна назад глава и въздъхна. — Боже, представа си нямаш.

— Но има още толкова неща, които не знам. — Грейс се помъчи да събере лудо препускащите си мисли. — Всичко. От самото начало.

Няма да прилича на събиране на две сестри след дълга раздяла като в телевизионните предавания, реши мислено Грейс. Водещата няма да раздава книжни салфетки, докато те двете ридаят на раменете си.

Нола бутна настрани чашите с кафе, чиниите, недокоснатия плодов кейк и се наведе напред. Сграбчи с твърдите си хладни пръсти ръцете на Грейс.

— Вярваш ми, нали? Искам да го чуя от теб, преди да ти покажа… — тя спря и прехапа устни.

— Да ми покажеш какво?

— Просто го кажи. Кажи, че не си измислям всичко това.

Грейс се насили да срещне очите на Нола, които не бяха вече зелени като езера, а черни и бездънни като океан. Усети, че трепери почти конвулсивно. Не можа да се спре дори след като стисна зъби и обви ръце около тялото си.

Татко и Маргарет. Как? Как е могла една толкова огромна лъжа да остане тайна? Не би ли трябвало майка й да е разбрала… или поне да е подозирала? Майка й се стремеше да знае за всички действия на татко, нищо не й убягваше, освен ако не беше нещо, което не иска да…

Грейс усети как всичко в нея си дойде на мястото, като че мозайката най-сетне беше подредена. Майка й? Това беше тъкмо едно от нещата, които би погребала… толкова надълбоко, та най-накрая сама ще повярва, че изобщо никога не го е имало.

— Вярвам ти — каза тя на Нола с мъртвия, студен глас на човек, който няма друг избор, освен да вярва.

— Добре — Нола се отпусна на стола и Грейс забеляза облекчението зад сериозните черти на лицето й.

Тя се изправи.

— Ей сега се връщам. Чакай тук.

Докато гледаше как Нола излиза от стаята, Грейс преглътна ироничния си смях. Да си тръгне сега? Та нима би могла изобщо да се изправи?

В същото време един глас в главата й я съветваше да бяга… да пълзи, ако трябва… само да се махне колкото се може по-бързо от тази личност, която претендира да й бъде сестра, и от доказателствата — снимки, дневник? — които Нола в този момент изравяше от някое чекмедже.

Грейс разпозна в този глас гласа на майка си и потъна обратно в стола.

Ще остане.

Ще чуе всичко.

Час по-късно Грейс излезе от дома на Нола и тръгна като насън почти без да съзнава какво върши. Дори не забеляза заледения участък, преди тротоара изведнъж да се изплъзне изпод краката й. Приземи се тромаво на четири крака, като одра сериозно едното си коляно.

Знаеше, че би трябвало да изпита болка, но в момента бе изгубила всякаква чувствителност. Няколко продължителни минути стоя и просто гледа коляното си под подгъва на дългата вълнена пола, наблюдаваше как кръвта се стича в ботуша й.

В ума си виждаше Нед Емори и бялата покривка на леглото, която става пурпурна под тялото му.

Прогони образа от ума си и се изправи.

Трябва да се отърси от тази замаяност, иначе ще се навре в колелата на някое такси.

Помисли за Джек. За ръцете и гласа му, които можеха да я утешат и да я върнат обратно на земята. Като я оставяше вкъщи, каза, че ще отиде до кабинета си и ще прегледа пощата, която трябва да се е натрупала в негово отсъствие. Може би още е там?

Ако можеше да разсъждава ясно, щеше да спре до някой уличен телефон. Но в това състояние на импулсивно скитничество тръгна към Флатирон билдинг, сякаш някой я водеше с каишка. Когато стигна, вратите при рецепцията бяха отворени, ала там нямаше никой. Беше тръгнала да си ходи, но чу да се отваря някаква стая в коридора. Появи се Бенджамин.

Докато той стоеше и я гледаше зяпнал, Грейс зърна отражението си в стъклената стена на залата за конференции и осъзна колко трябва да го е стреснала — с бялото си лице, изцапаната с кръв пола, разрошената коса и всичко останало.

Бен бързо я въведе в най-близкия кабинет… който по една случайност принадлежеше на Джери Шилер. Настани я да седне на дивана между нахвърляните купчини книги и ръкописи и се наведе да огледа коляното й.

— Уха. Изглежда дълбока. Сигурно имаш нужда от един-два шева.

— Не е толкова страшно — успокои го тя и притисна към раната смачкана на топка салфетка, за да спре подновилото се кръвотечение.

— Да ти донеса ли нещо? — попита Бен. — Лейкопласт? Или пък бренди, ако намеря някъде? Изглеждаш наистина разтърсена.

— Честна дума, чувствам се по-добре, отколкото изглеждам.

— Ако искаш да знаеш истината, изглеждаш като момиченце, което е паднало от колело, но се опитва да се държи мъжки.

Бен вдигна очи да срещне погледа й и й се усмихна толкова нежно, че тя веднага се почувства поуспокоена.

Той се изправи и седна на ъгъла на претрупаното бюро на Джери, изпънал крака пред себе си, тесните му кожени обувки приковани до купчина ръкописи. Докато го гледаше, Грейс реши, че той е спокоен, образован млад мъж, какъвто винаги е мечтаела да стане и Крис, когато порасне.

Отново си помисли колко е странно, че Бен си няма приятелка. От Джек знаеше, че много жени тук в офиса биха тръгнали с него на минутата. Но и да се срещаше с някоя, не я беше водил да се запознае с Джек или Натали.

— Татко казваше, че съм кльощава, защото всеки път, когато напълнея с едно кило, го олющвам — сподели Грейс. Внезапно усилието, необходимо да води този лекомислен разговор, й се стори непосилно. Добави с горчив глас: — Казвал ми е много неща… но не всичките са били верни.

Като хипнотизирана наблюдаваше гънката върху крачола на Бен. Как кара кадифето да изглежда толкова твърдо? А как успява да носи колана си преплетен като безупречно завързана вратовръзка?

— Грейс, какво има? — чу да я пита Бен като че отдалеч. — Забрави какво казах за падането от велосипед, изглеждаш по-скоро сякаш те е бутнала кола.

— Донякъде се чувствам точно така.

— За Бога, какво е станало?

Грейс се поколеба.

— Татко ти по някаква случайност да е някъде наблизо?

Бен поклати глава.

— Разминахте се за малко. Той тръгна към центъра да се срещне с някакъв отчаян писател, който се обади преди малко. Ей, ама аз също съм добър слушател.

Всъщност, макар да харесваше Бен, нямаше чувството, че може да му се довери. Но той е тук, готов да прояви съчувствие. А с Джек вероятно ще се свърже едва след няколко часа…

Чу да се хлопва вратата на един от кабинетите надолу по коридора и се загледа как играе по красивото лице на Бен плетеницата от сянка и светлина, която се процеждаше от лампите навън през щорите зад гърба й. В този миг, докато прашинки проблясваха през искрящите, трепкащи ивици, докато засенените очи на Бен я гледаха, зелени, хладни и някак далечни, един глас в главата на Грейс прошепна: „Ще съжаляваш, че си му казала.“

Сякаш усетил неохотата й, Бен се отдели от бюрото и махна купа книги, за да седне до нея.

— Грейс, каквото и да е, можеш да ми вярваш.

Бен е син на Джек, каза си Грейс. И винаги се е държал добре с нея. Така или иначе, на Нола обеща, само че няма да публикува нищо от тази история.

— Става дума за Нола — чу се да изрича. — Нола Емори, помниш ли я?

— Как бих могъл да забравя? — усмихна се Бен.

— Преди малко научих, че ние… тя и аз… — Грейс изпълни дробовете си с въздух и довърши, като изпускаше шумно дъх. — Ние сме сестри.

Отново изпита същата внезапна световъртежна загуба на равновесие, каквато беше преживяла в дома на Нола.

Със запъване му разказа останалото. Как Нола премахнала и последните остатъци от съмнение, като й показала писмо, изпратено от баща й до Маргарет. В ума на Грейс като гравирана върху надгробна плоча епитафия се беше запечатило: „Този двойствен живот ме убива, Маргарет. Няма ли някакъв начин да му сложа край, без да нараня хората, които обичам?“

Имало и други писма, обясни Нола, но какъв смисъл да ги чете всичките? Не й ли стига това доказателство?

Бен слушаше, без да помръдне и без да отмести поглед. Когато Грейс свърши, той се наведе към нея, а в очите му светеше нещо повече от разбиране.

— Ами ако я накараш да ти даде онези писма — гласът на Бенджамин придоби някаква тиха настойчивост. — Книгата ти. Боже мили, Грейс, знаеш ли каква популярност ще имаме? Какви продажби?

— Не съм мислила за книгата си — отвърна тя.

В този момент Грейс съжали, че е разказала на Бен. Джек не би свел всичко до обикновен счетоводен баланс.

Главата й внезапно се проясни, тя се изправи на мястото си.

— Бен, няма да кажеш на никой, нали? Дори на баща си, ако говориш с него преди мене?

— Нито дума — обеща той. — Но, Грейс, ти просто трябва да получиш онези писма.

Тя остави думите му да проникнат в ума й. Бен може би гледа изгодата… но по една случайност е прав. Тук не става дума само за тях двете с Нола. Наученото току-що в кухнята на Нола хвърляше нова светлина върху всичко, което беше написала. Върху всичко, в което беше вярвала някога.

— Ще поговоря пак с нея…

Но й остана неприятното чувство, че с Бен имат различни мотиви за интереса към писмата.

Миг-два три изглеждаше потънал в мислите си, с наведена глава, хванал с една ръка брадичката си. После рязко вдигна поглед.

— Казвала ли си на някой друг, освен мене?

— Дойдох направо тук.

— Хубаво — промълви Бен като че ли на себе си. — Това ми дава време.

— За какво? — попита Грейс.

Той се усмихна.

— Искам да кажа, има още време, преди да я дадем за печат. Ще можеш да направиш добавки, да пренапишеш някои глави.

— Може би… ами ако Нола откаже да ни сътрудничи?

Той се усмихна и нещо в проблясването на съвършените му бели зъби я накара да изпита безпокойство. Но още по-голямо безпокойство изпита от следващите му думи:

— Е, нали знаеш, както се казва, има различни начини човек да си оплете кошницата.

Джек я държа в прегръдките си, докато не престана да трепери.

— Искаш ли да седнеш? — попита той. — Да ти донеса ли нещо? Май имам тук една бутилка шери. — Той се обърна и започна да рови в шкафа, който беше превърнал в бар и в убежище на разни ръкописи, с които още не е успял да се заеме, плакати на Асоциацията за литература, които все се канеше да сложи в рамка, рекламни подаръци, като кутията с балони, украсена с лозунга:

КАК ДА СТИГНЕМ ВЪРХА, БЕЗ ДА ОТЛЕПЯМЕ КРАКА ОТ ЗЕМЯТА.

— Ти си вторият мъж за тази вечер, който ме налива с алкохол — каза му тя с треперлив смях, докато сядаше на дивана. За щастие Джек се оказа у дома, когато му звънна преди малко. Беше предложил веднага да отиде при нея, но тя настоя да я изчака. Не искаше Крис да чуе… поне засега.

— Кой беше първият?

— Минах покрай службата ти, преди да дойда тук, и се натъкнах на Бен. — Погледна си часовника: десет и половина. Кога е станало толкова късно? Имаше чувството, че се е разделила с Бен преди не повече от час.

Джек й наля чаша шери и я остави на масата до дивана. Без него би се чувствала самотна в голямата му гостна, която изглеждаше още по-просторна заради почти пълната липса на всякакви мебели.

— Така — каза той, като се настани до нея, прегърнал раменете й с ръка. — Говори ли ти се?

Тя му разказа всичко, включително как се бе доверила на Бен.

Джек се отпусна на облегалката на дивана, очевидно слисан от разкритието й. Тя беше благодарна, че не отбеляза веднага с радост каква мечта за издателя е всичко това, както стори Бен… но защо нищо не казва?

Най-накрая Джек се обърна към нея и каза със сериозен глас:

— По-добре ли си? Забрави книгата, интересува ме само ти как приемаш всичко.

Точно от това имаше нужда.

Просълзи се. Винаги, през целия й живот, беше ставало така. Правеше какво ли не, за да не плаче пред хора, но когато се чувстваше зле, при най-малката проява на съчувствие започваше да лее сълзи като из ведро.

— Ох, Джек — тя преглътна въпреки буцата в гърлото. — Ще се оправя. Само съм толкова… толкова… ох, не знам.

Сгуши се в извивката на ръката му.

— Ядосана?

Грейс го погледна и осъзна, че е прав. Дявол го взел, тя наистина е ядосана. На баща си, задето я е лъгал. На Нола, задето чака толкова, колкото й каже. Това не променяше случилото се с Нед Емори, тя беше напълно уверена, че смъртта му е нещастен случай. Но не беше ли татко й косвено виновен по някакъв начин? Макар Нед да не е знаел кой е истинският баща на Нола, той добре е съзнавал, че тя не може да е негово дете. В противен случай би ли стигнал дотам, да насочи пистолет към Маргарет?

— Как е могъл да постъпи така с нас? — извика Грейс.

— Какво те кара да мислиш, че го е направил, за да ви нарани? — попита Джек.

— Джек, нима не разбираш? Той ни е лъгал. Не само това, той е имал дете от Маргарет.

— А ти се страхуваш, че може да е обичал това дете повече от тебе?

В този миг Грейс изпита омраза към Джек. Но после осъзна, че той просто се опитва да й помогне да изясни чувствата си. Пое си дълбоко дъх.

— Може би… — Нещо у нея се скъса и й причини силна болка. — О, Джек… ами ако е било така?

— Мисля, че е напълно възможно — започна той бавно — да те е обичал дори повече, отколкото при обикновени обстоятелства. Мисля, че когато те е гледал, не се е сещал за Нола, а се е ужасявал, че може някога да го изоставиш.

Сълзите на Грейс преляха и потекоха на горещи потоци по бузите й.

— Да, той ме обичаше, в това поне съм сигурна.

— Тогава значи не знаеш какво е мястото на майка ти във всичко това.

Грейс се сети за предстоящото гостуване на майка си и притисна ръка към устата си.

— О, Боже, тя ще бъде тук след две седмици!

— Ще й кажеш ли?

Грейс помисли за миг, а после отговори:

— Трябва. Но имам чувството, че може би вече знае, макар и подсъзнателно.

— Значи ли това, че смяташ да промениш книгата?

Изразът му само намекваше за надеждата, която би трябвало да изпитва.

Тя сложи ръка на коляното на Джек. Вече няколко часа не се беше чувствала така спокойна.

— Да — отговори Грейс. — Но не защото това ще помогне на „Кадоган“. Само не ме разбирай погрешно, аз ти желая доброто, но това ще направя заради себе си. Струва ми се, винаги съм разбирала, че нещо липсва от съвършения ни семеен портрет. Не знаех какво е, но това не ми попречи да го търся. Може би от самото начало това ме е накарало да седна да пиша книгата.

Джек се усмихна.

— Без да искам, се сещам за онова китайско проклятие: „Внимавай какво си пожелаваш, защото може да си го получиш.“

Грейс се изправи.

— Най-добре да тръгвам. Казах на Крис, че излизам за малко.

— Ще те закарам.

— Джек, не си длъжен…

Той я накара да млъкне с целувка.

— Трябва да има някои неща в живота, на които можеш да разчиташ. Аз съм едно от тях.

„Наистина ли мога да разчитам на тебе?“ — запита се Грейс. Щом и Уин, и баща й — на които беше разчитала и им беше вярвала така, както вярваше в Светото писание, което й преподаваха по вероучение — бяха способни на толкова големи предателства, как да вярва в Джек?

Час по-късно, докато се приготвяше за лягане, Грейс изведнъж спря да си мие зъбите, вцепенена от една шокираща мисъл: „С Нола си приличаме повече, отколкото със Сиси.“ Развълнувана от това откритие, тя си изплакна устата и остави четката на мраморния плот до стъкления буркан, пълен с всякакви подобни на бижута дреболии: морски раковини, стари топчета, копчета, пайети, мъниста, събрани оттук-оттам през годините.

Погледна се в огледалото, като отбеляза разсеяно бледата кожа и тъмните кръгове под очите. Една дума ехтеше в главата й: сестра. Сега, когато вече се освобождаваше от шока, тя се запита какво би било Нола да й бъде сестра.

Странно? Неловко? Да, но…

Възможно ли е някога да станат приятелки? Дали един ден ще се доверява на Нола така, както цял живот не можа да се довери на Сиси въпреки желанието си?

„Не разбирам защо си решила да си губиш времето с толкова по-възрастен мъж, като само да щракнеш пръсти, и можеш да си върнеш Уин.“ Грейс почти чуваше отговора на Сиси в стил „знам по-добре от тебе“, ако й разкаже за Джек.

От друга страна, можеше да си представи как Нола би се усмихнала, уморена от целия свят, и би казала нещо като: „Любовта не е винаги песен, понякога се налага да я приемеш такава, каквато е.“

Грейс беше сигурна, че за разлика от Сиси Нола няма да изпитва необходимост да критикува сестра си, за да се издигне в собствените си очи. Каквито и мании или ревности да таи, Нола изглежда жена, която ще се изправи лице в лице с тях. Не само това. Щом е самотна майка, тя трябва да е свикнала сама да оправя нещата.

Като мене.

Докато осъзнаваше приликата, Грейс наблюдаваше появата в огледалото на една лека, насмешлива усмивка.

Тя си представи как ще опознае момичетата на Нола и установи, че идеята й харесва. Едва познаваше синовете на Сиси, да не говорим пък за близост между тях. Единственият път, когато семейството на Сиси й дойде на гости в Ню Йорк (тогава тя още беше омъжена за Уин), Бо и Били едва не срутиха къщата с боричкането си. Когато най-сетне Грейс им се скара, сестра й се изправи възмутена, все едно ги е натупала с каиша (което, като си помислиш, не беше лоша идея).

А пък Дани и Таша изглеждаха толкова сладки. Какво ли би било да ги заведе по всички места, където водеше по-рано Крис, преди той да обяви мораториум върху „бебешките занимания“: Детския музей, зоологическата градина, магазина за играчки? Какво ще кажат дъщерите на Нола за една паднала от небето леля?

Ами Крис? Той какво ще каже, като му представи цял нов семеен клон? Дали ще се дръпне от Нола, както се дърпаше от Джек?

Толкова много въпроси. Всеки от тях водеше до десет други. В мозъка на Грейс настана бъркотия. Засега само едно нещо изглежда ясно — че съобщението на Нола е не толкова епилог в историята на родителите им, колкото начало за Нола и Грейс.

Част втора

Дванадесета глава

— Не искам да пропусна тази книга — Бен се опитваше да не говори като твърде нетърпелив помощник-редактор, но просто не успяваше да се овладее. — Татко, от нея трябва да излезе нещо голямо… наистина голямо. Аз и преди мислех, че може да се окаже много подходяща, но освен това ми се обадиха от две места. Продуцентите на „Парамаунт“ и на „Фокс“ правят предложения. Казвам ти, всички акули вече дебнат за нея.

Седнал срещу бюрото на баща си, отрупано със снимки — сред тях беше и омразната му фотография като тринайсетгодишно момче на церемонията „бар-мицва“[1] — Бен имаше чувството, че се е настанил на гореща жарава. Имаше отчаяна нужда от нови попълнения на списъка си в случай, че и многобройните му почерпки и вечери не спрат Роджър Янг да ги напусне. Но замисленият израз на Джек, облегнат на царствения викториански въртящ се стол, подсказваше на Бен, че както обикновено баща му ще го измъчи… и накрая може да откаже. Да го вземат мътните.

Бен усети сърбеж по цялото тяло. Знаеше, че ако си свали сакото и навие ръкавите на ризата, ще види обрива от вътрешната страна на ръцете си.

— Двеста хиляди са много пари за книга, която има нужда от още много работа — отговори спокойно баща му.

— Някой, вероятно „Рандъм“, е предложил сто и седемдесет, но съм почти сигурен, че с двеста ще ги изместим. Татко, това може да стане книга с успеха на „Фирмата“. Фил Хардинг не само може да пише, той работи в една от най-известните юридически фирми на Лос Анджелис, атмосферата е много истинска, все едно наистина си там.

— Ами сюжетът? Джери казва, че в него има някои големи празнини.

Бен усети, че ще избухне, но стисна юмруци и напрегна тялото си. Какво разбира този кух стар пръдльо Шилер от комерсиална литература?

— За Бога, според него никой не е достатъчно добър, освен Уилям Фокнър и може би Сол Белоу — отговори Бен с надеждата, че тонът му е спокоен. — Тука не става дума за Националната награда за литература, татко. Малко редакторска работа и добра реклама и тази книга може да влезе в класацията на „Таймс“.

Обривът го засърбя още повече и Бен си спомни как като малък баща му трябваше да му слага на ръцете чорапки, за да не си раздере кожата до кръв. Сега се чувстваше по същия начин — все едно ръцете му са вързани. Боже всемогъщи! Защо не може веднъж, поне веднъж, старецът да го послуша?

— Харесвам ентусиазма ти, Бен — баща му говореше с онзи глас, който значеше: „аз съм най-разбраният човек на света“. — Но трябва да бъдем реалисти. Както виждам нещата, става дума за непознат автор, за първи роман, чиито проблеми може да се оправят, но може и да останат нерешени. Бихме могли да поемем риска и да опитаме за двайсет, дори петдесет хиляди. Но за да го превърнем в хит, трябва да платим шест цифрени суми за маркетинг и реклама.

— Лу Силвърстайн от „Уилям Морис“ намеква, че може да уредим нещо. Например да ни отпуснат субсидия срещу продажбите в чужбина.

Не беше нужно да обяснява на баща си, че колкото по-голяма е сумата, толкова по-голям интерес ще прояви Холивуд.

— Това би променило нещата.

Джек сключи ръце зад тила си и се отпусна още повече на стола, но лицето му все така изразяваше съмнение.

С прошарената си коса и ясните сини очи баща му може да стане идеална реклама за застраховки живот, реши Бен. „Доверете ми се, приятели, аз няма да ви излъжа.“ Горе-долу така гледаха на него служителите в „Кадоган“ — редакторите и техните помощници, отделът за маркетинг и продажби, дори особите с конски опашки и обеци от художествения отдел. Даже секретарката — кльощавата Люси Тагерт с конска физиономия — от години е влюбена в него. Веднъж баща му й направи комплимент за шала й, дяволите да го вземат, тя се мъкна с онзи парцал всеки ден в продължение на месец. Само Рейнхолд не му целува задника.

— Слушай, татко… знам, че точно сега положението е малко напрегнато. — Мътните го взели, защо има чувството, че е на шестнайсет години и иска да вземе назаем колата? — Но наистина съм убеден, че ще постигнем успех. Ще превърна тази книга в бестселър.

„Дължиш ми го. Мястото ми в тази компания, кариерата ми, цялото ми бъдеще беше свързано с Роджър Янг. А ти направи каквото можа да пратиш всичко по дяволите. Вярно, че е мръсник… но не можа ли да залъжеш онази жена с една хубава екскурзия до Хаваите, вместо да пляскаш Роджър през ръцете?“

Джек се засмя снизходително, наведе се напред и подпря лакти на бюрото. Утринното слънце, което струеше през щорите, проблесна по тежката сребърна рамка на снимката, откъдето се усмихваше Хана. Бен изпита желание да размаже фотографията, да я запрати в стената.

Преди осем години Джек му предложи работа в „Кадоган“ и Бен разчиташе да получи най-малко поста помощник-редактор, може би дори младши редактор. Да оставим настрани, че е син на шефа — та той е възпитаник на „Йейл“, „Фи Бета Капа“, дори е публикувал в университетското списание. И какво направи баща му, моля ви се? Припомни му онази глупава поразия от първи курс, натри му за пореден път носа, а после го заряза шест месеца да виси в отдел „Писма“. Е, да, разбира се, можеше да напусне, да отиде в някое друго издателство. Но беше решил: ще докаже на стареца какво може, та ако ще после да пукне.

И наистина в много отношения беше доказал способностите си. Нима не беше негова идеята да нарекат една скучна книга за диетично хранене „Диетата Санта Фе“, да добавят към нея снимки на супербогаташи преди и след като са отслабнали и така да я вкарат в списъка на бестселърите?

Но да стане главен редактор, ето това вече е друго! Бен виждаше образа в ума си, много близък, но все пак недостижим — ъгловия кабинет на Джери Шилер малко по-надолу по коридора, два пъти по-голям от неговия. Трябва само още един лек тласък в правилната посока и Рейнхолд ще прати Джери да си събира багажа. Още няколко маневри и на месингова табелка до вратата на Джери може би ще пише: „Бенджамин Голд“.

Само че за този пост се борят редактори с по-дълъг стаж от неговия, ето защо му трябва нещо допълнително, което да го издигне до първото място в краткия списък — някакъв по-впечатляващ удар от това да получи книгата на Хардинг. А нима онзи ден Грейс не му връчи, без сама да го съзнава, съвършената възможност?

„Ако аз, не Грейс, успея да получа писмата на Траскот — а аз ще се погрижа Рейнхолд да разбере чия е заслугата, — ще се превърна в герой, щом книгата на Грейс стане хит.“

Първо обаче трябва да види как ще измъкне писмата от Нола Емори. Спомни си първото впечатление от нея — висока, ъгловата, красива по един малко заплашителен начин. Веднага я беше накарал да се отпусне малко, дори да се засмее. А и онези чувствени очи, така несъвместими със строгата й маска. Веднага я беше определил: самотна е и й трябва мъж, но по-скоро ще умре, отколкото да го признае.

Честно казано, той се надяваше да я опознае. Жените, с които се среща, са толкова прозрачни. Една-две вечери, един концерт и те вече мислено купуват сервизи за сватбата от „Блумингдейл“ или „Тифани“. Усещаше, че Нола е по-различна. За да я спечели, ще трябва да я ухажва.

Перспективата го вълнуваше.

— Положението наистина е напрегнато, Бен — чу да казва Джек. — Рейнхолд дори иска да съкрати рекламния бюджет за книгата на Грейс.

Бен веднага застана нащрек.

— Но това е безсмислено — изтъкна той. — За Бога, нейната книга е водещото ни пролетно заглавие.

Джек кимна, очевидно също обезпокоен.

— Явно е дочул, че госпожа Траскот може да предприеме юридически действия. Адвокатът й е пуснал някакъв слух в този смисъл. Рейнхолд се притеснява, да не би да се наложат съществени промени, преди книгата да види бял свят. Ако няма сензация… е, няма защо да ти обяснявам.

Бен разбираше напълно. Лишена от малката мръсна историйка, книгата на Грейс ще се превърне в обикновена историческа бележка под линия, различна от другите само защото автор е дъщерята на основния персонаж.

— Слушай, татко, дай да говорим сериозно. Дори Рейнхолд да не е наясно, и двамата съзнаваме какъв е залогът — Бен сниши глас. — Говори ли с Грейс снощи?

— Разказа ми какво е станало с Нола — Джек изглеждаше напрегнат, вдълбаните черти на лицето му бяха издължени и го състаряваха. — Поне засега обаче ръцете ни са вързани — той вдигна длан да спре отговора на Бен. — Моля те, Бен, мълчи си, докато не овладеем положението. Госпожа Траскот вече е поела бойните пътеки. Само това ни липсва, пресата да раздуха още недоказани клюки.

Бен се помъчи да потисне раздразнението си. Нима баща му го мисли още за дете, което не умее да пази тайни?

— Ами ако успеем някак да се доберем до онези писма? Тогава ще имаме доказателство.

— Това, разбира се, ще промени нещата. Но не бих се надявал много да стане. Според Грейс Нола е доста непреклонна.

— Може би Грейс не знае как най-добре да я убеди — отбеляза Бен с усмивка.

— Бен, надявам се, че няма да предложиш нещо непочтено.

Джек наклони глава. Погледът му сякаш идваше издалеч, също като в детството, когато Джек беше много по-висок от Бен. Как успява баща му винаги да го накара да се чувства непълноценен?

— Просто помислих, че Нола може да склони, ако има изгода — каза меко Бен, който съзнаваше, че би било грешка да посвети в плановете прекалено почтения си баща. — Грейс би могла да й предложи нещо, например един-два процента от печалбите си.

— Като пристигнал от предишната си родина, дядо ти продавал тенджери и тигани с една количка — спомни си баща му усмихнат. — Приличаш на него, все гледаш да направиш сделка.

— Той успял да събере за магазин, нали?

Кога ли баща му ще остави това схващане от епохата на Айзенхауер, според което човек може да се издигне с честния труд на двете си ръце?

— Точно така — потвърди Джек с характерния гръден смях.

Бен си представи как в малките стаички отвън служителите спират за момент писането, вдигат глава и се усмихват, все едно участват в шегата. А Люси пред вратата трябва да се е подмокрила.

— Татко, да се върнем към книгата на Хардинг — Бен усещаше, че моментът е подходящ да настоява. — Позволи да стигна до двеста двайсет и пет, ако се наложи, дай ми толкова. Обещавам, че няма да съжаляваш.

Баща му се намръщи, сключил ръце пред стомаха, докато обмисляше предложението.

— Двеста хиляди отсече — той накрая. — Това е. Дори при това положение рискувам много.

— Няма да съжаляваш, татко — Бен се изправи.

— Надявам се — чу да казва баща му и трябваше да стисне здраво зъби, за да не изкрещи: „По дяволите, защо не можеш поне веднъж просто да ми имаш доверие?“

Но до голяма степен получи каквото искаше, нали така? Сега трябва да се върне в кабинета си и да направи офертата. После ще открие Нола Емори. Вече се обади в службата й, престори се, че трябва да й даде спешно някакви скици, и убеди секретарката да му каже, че по-голямата част от деня Нола ще прекара на някакъв строеж на Източна четирийсет и девета улица.

Просто трябва да вземе онези писма на Траскот.

На всеки му излиза късметът. Не е ли слушал достатъчно често тези думи като дете? Е, този път, помисли Бен, трябва да излезе неговият късмет.

Бен наблюдаваше как Нола Емори си проправя път през строителната площадка — висока жена в обемно войнишко зелено палто, сякаш ела, попаднала не на мястото си, се издига сред панелите, сред висините на стоманените греди и крановете. Под мишница носеше руло чертежи и разговаряше с бригадира, като жестикулираше изразително. Нямаше вид на доволна. Особеното беше, че като се изключат ръцете, тялото и оставаше напълно неподвижно, тя дори не пристъпваше от крак на крак… макар все по-мрачният израз върху простоватото лице на бригадира да издаваше, че е убедителна.

После той й показа нещо и Нола рязко отстъпи крачка назад, без да й прави впечатление, или по-скоро без изобщо да забележи, че почти е нагазила в някаква мръсна локва. С отметната назад глава и извит гръб, тя загледа как над нея, по високите етажи, един оксиженист на желязна платформа разхвърля фонтан оранжеви искри на пепелявосивия фон на небето над Манхатън.

Бенджамин затаи дъх. Сети се за Хауард Рурк от „Изворът“, която погълна на мътната светлина от фенера до леглото, когато беше главен възпитател в детския лагер. Много му хареса онзи епизод, когато Рурк след великолепната пледоария на собствения си процес си седна на мястото, като при това успя да остави впечатлението, че все още е прав.

Помисли, че Нола е същата. Не я познаваше, разбира се, но чувстваше, че е безкомпромисна като Рурк и също толкова предана на възгледите си. Макар да стърчеше като побит кол вече десет минути, тя не го беше забелязала, дори не беше погледнала към него.

Бенджамин изпусна дъха си и мразовитият въздух го превърна в струя пара. Беше неспокоен, но в същото време имаше чувството, че всеки момент ще се впусне във вълнуващо приключение. Тя изглеждаше недостъпна… и апетитна.

Ето че гледа към него. Дали го е познала? Вдигна брадичка, очите й се разшириха — да, май го е познала. Видя как тръгна към него по дъската, прехвърлена през калта, пълна с отпадъци от строежа… поколеба се… после сякаш реши да се справи с положението, което можеше да стане деликатно, и продължи.

Без особена причина Бен изпита чувство на огромно задоволство.

Палтото й не беше закопчано докрай и той зърна черните панталони и златистия пуловер, който обгръщаше формите й. Косата й беше събрана назад в спретнат кок, а от ушите й висяха големи златни халки. Сърцето на Бен подскочи и му напомни твърде обезпокоително за времето, когато беше на годините на Хана и всяка красива жена имаше това въздействие — като че светкавица го удря право в сърцето.

— Човек би предположил, че ако някой е строител от двайсет години, ще се сети да залее с цимент колоната, след като я набие — Нола говореше високо привидно, без да се обръща към определен човек, и клатеше невярващо глава, но погледът й оставаше прикован в неспособния бригадир.

Бен чувстваше недоверието и любопитството й, но като подаде първия сервис, тя успя да го извади от равновесие. Едно на нула за Нола.

— Откъде знаете толкова за строителството? — Бен съобразяваше бързо. — Мислех, че на строителната площадка архитектите само проверяват дали проектът им се изпълнява както са го замислили.

Този път тя погледна право към него и се усмихна.

— Бившият ми съпруг работеше в строителството, за да се издържа докато учи. Харесваше ми да се навъртам наоколо. Виждате ли, да проектираш сграда като тази, е все едно да караш кола — не е задължително да си механик, но ако някога закъсаш насред път и двигателят ти върти номера, точно това би ти помогнало.

— Прилича на работата в издателство — каза Бен. — Проблемът при редакторите е, че можем да посочим на писателя какво не е наред, но невинаги знаем как да се оправи.

— Само дето ако една книга не е много добра, никой няма да остане без пръст или крак… нито ще загине — Нола се обърна и погледна нагоре към кулата от стомана и бетон, която се очертаваше на фона на небето. — Бен, нали така? Бъдещият заварен син на Грейс Траскот.

Тонът й беше небрежен, но леката руменина по изпъкналите скули издаваше, че го помни.

— Не съвсем — засмя се Бен. — Може и да стана, ако баща ми се накани да повдигне въпроса.

Спомни си деня, след като баща му се изнесе от къщи, и как въпреки многобройните стягания на очите, повдигания и опъвания лицето на майка му се превърна в лице на стара жена. Усети прилив на гняв, толкова познат, че беше като земното притегляне, правеше го тежък, безпомощен.

В този момент обаче Нола го погледна с прямота, която го накара да забрави за баща си. Леко примижала, тя като че преценяваше качествата му на делови партньор… или просто се опитваше да отгатне намеренията му.

— Случайно ли минавате, или искате да ме видите за нещо конкретно? — попита тя.

Една прашинка, която се беше закачила на върха на миглите й, погълна вниманието на Бен. Всеки път, когато Нола мигваше, прашинката затрептяваше, сякаш ще падне, но после отново се оплиташе в гъстите ресници. Усети безумно желание да се пресегне и да я махне.

— Сигурно изглежда тъпо — той се мъчеше с всички сили да звучи невинно, — но се надявах, че ще успея да ви убедя да обядвате с мене. — Погледна „Ролекса“. — Имам още час и нещо свободно време.

— Не мога — отговори Нола енергично, но той усети с облекчение, че тя не се опитва да го разкара. — Цял следобед ще бъда заета тук. Мислех да си взема само един сандвич от закусвалнята на ъгъла.

— Може ли да ви правя компания?

— Сигурна съм, че имате по-приятни занимания.

С други думи, остави ме на мира.

— В момента не се сещам нищо друго.

Нола го изгледа остро.

— Не ме занасяйте.

— Вярно е. След такава сутрин с удоволствие бих се разходил чак до Белфаст.

Тя сви рамене и накрая се съгласи:

— Добре, но в заведението, което имам предвид, няма места на закрито. Белфаст може да се окаже по-приятна възможност от седенето навън в това време.

Нола сведе очи надолу и огледа лекото му кашмирено палто. Явно разбираше, че с облеклото си се е погрижил по-скоро за външния си вид, отколкото да му е топло.

Наистина му беше хладно, но не би се отказал от кашмира дори, за да направи впечатление на Нола. Добре че съществува фондът на баба му, помисли Бен, и не е зависим от мизерната заплата в „Кадоган“. Единственият недостатък е, че майка му непрекъснато напомня от коя страна на семейството идват парите.

Петнайсет минути по-късно седеше на пейка на „Рокфелер плаца“, мръзнеше като куче и съжаляваше, че не е провел по-убедителна кампания в полза на масата, удобните столове и бутилката вино. С възхищение отбеляза, че Нола явно изобщо не забелязва студа. Тя нагъваше сандвича с пуйка, като че бяха на пикник по случай Четвърти юли.

Докато я гледаше, Бен забрави за момент студа. Търсеше някакво слабо място, търсеше да види, че опънатата назад и свита на тила коса е поне малко разрошена. Сякаш нещо такова би подсказало, че е уязвима, че има някаква малка пролука, като онова място при мидите, където можеш да пъхнеш ножа достатъчно навътре, за да ги отвориш.

Видя, че чашата горещ чай й създава проблеми, и приятелски го взе от ръцете й.

— Ето, дай да ти помогна.

Пръстите му бяха останали топли в подплатените с кожа ръкавици, той ги свали, намери ушенцето на пластмасовия капак и го дръпна.

Нола не му благодари, когато й подаде чашата обратно. Тя седеше, без да мърда, с наведена настрани глава и го гледаше внимателно.

— Благодаря — изрече накрая. — Но защо имам чувството, че тук става дума за нещо повече от обяд на открито?

— Не те разбирам.

— Разбираш ме отлично. Има някакъв номер, само дето още не съм го схванала. Грейс ли те изпрати?

— Не — отговори той откровено. Усещаше ударите на сърцето си. — Виж, може би трябваше първо да се обадя…

Тя докосна ръкава му.

— Не, не, извинявай. Просто… Боже, случвало ли ти се е някога да те събуди в полунощ репортер от Лос Анджелис и да ти досажда с куп нахални въпроси за баща ти? — Не беше в течение, че Бен знае кой е истинският й баща. — Просто всичко това ми е писнало, станала съм много раздразнителна, а на строежа ме чакат още сто неприятности, които трябва да оправя с Фред, преди да свърша.

— Не те упреквам, че си наплашена — успокои я Бен. — Но истината е, че исках да те видя.

Това действително беше причината да е тук… или поне част от нея.

Нола се обърна и се загледа в група малки момиченца с дебели якета и калцуни, които се изсипаха на ледената пързалка под тях. После пак обърна към него пронизващите си матовозелени очи.

— Защо?

— Трябва ли да имам причини?

Като видя скептицизма, който тя дори не се опитваше да прикрие, Бен изведнъж бе споходен от една луда мисъл. Защо не забрави за писмата и не остави отношенията им с Нола да следват своя естествен ход, какъвто и да е той?

Не. Трябват му, и то много…

— Нима очакваш от мене да приема, че се интересуваш лично от мене, извън евентуалната ми връзка с Грейс? — Тонът й този път беше остър, недоверчив.

— Да, разбирам как звучи — призна той. — Може би идеята ми не беше чак толкова добра. Наистина не съм много сигурен защо съм тук, само дето те харесвам. Бих искал да те опозная по-добре.

Той отмести очи и погледна многоцветните знамена, които се развяха от върховете на пилоните покрай единия край на пързалката, но усети тежестта на дланта й върху ръката си. Дори през палтото и през вълненото спортно сако отдолу допирът предизвика вълнение в слабините му.

— Не исках да бъда груба — извини се Нола с по-мек глас. — Просто изисканата любезност не е от най-изявените ми качества.

— Липсата на любезност може да е от полза, когато се разправяш с бригадири — пошегува се Бен и остави погледа си отново да срещне нейния. — Сигурна съм, че не ти е лесно с такива хора… нали си жена.

— Справям се.

— Винаги ли си искала да станеш архитект? — попита внезапно Бен.

— Обичах да минавам покрай чуждите къщи и да си представям какво би било да живея в тях — заразказва му тя, като изтупа трохите от скута си. — Когато бях малка, си играех с конструктори вместо кукли. Майка ми… — Нола спря като човек, който е газил из плиткото и изведнъж е изгубил дъното под краката си. Видя колебанието, изписано на лицето й, страха да тръгне към по-дълбокото.

— Докато стана на шест годинки, моята майка вече ме беше убедила, че магазинът за играчки всъщност е музей. — Бен бързо ги изведе на безопасна територия. — Когато най-сетне установих, че там можеш да купуваш разни неща, пощурях. Върнах си шестгодишната миза за около шест минути.

— Бил си късметлия — отбеляза Нола, като се засмя тъжно. — Родителите ти са можели да те глезят.

— Да… само че татко почти винаги го нямаше.

— Обичаш ли децата? — попита Нола.

— Естествено. — Ако друга жена му зададе същия въпрос, веднага би застанал нащрек… но Нола не подпитваше, за да провери дали става за брак, беше сигурен в това. Тя просто разговаряше. — А ти? Грейс ми каза, че имаш две.

— Две момичета.

— И двете ли ходят на училище?

— Може и така да се нарече.

Бен усети горчивината в гласа й.

— Не изглеждаш много доволна.

— И ти нямаше да бъдеш, ако трябва всеки ден да гледаш как тъпата система на държавното образование смазва децата ти. — Нола смачка хартията от сандвича и я хвърли в книжния пакет до себе си. — О, Боже, не ме карай да започвам тази тема, че ще стоим тук до довечера.

Бен изпита едно непознато присвиване, почувства желание да реши някак част от проблемите й. „Внимавай, Бени — каза си наум. — Не се увличай.“

После докосна ръката й.

— Ще вечеряш ли с мене? — Бен се усмихна. — Това е най-малкото, което мога да сторя: да ти предложа маса някъде на топло.

— Бен, не намирам идеята за добра — Нола наведе глава, така че не можеше да види израза на лицето й.

— Посочи ми една основателна причина.

— Виж, животът ми наистина е сложен… а точно в този момент ти би бил просто още едно усложнение.

— Тоест ще заложиш на мъж, за който не си много сигурна, че му имаш доверие?

— Когато го направих за последен път, се оказах омъжена, с две малки деца.

— Предлагам само вечеря — Бен вдигна ръка. — Дума на скаут.

Почувства как Нола отстъпва.

— Е, предполагам, че нищо няма да ми стане от една вечеря — съгласи се тя. — Но трябва да стане рано. Предупреждавам те, ако ме задържиш след часа за лягане, ще трябва да ме носиш до вкъщи.

Тя пъхна чашата от чая в плика и се изправи.

Бен беше едновременно доволен и смутен. Усещаше, че ще е значително по-трудно да се справи с тази жена, отколкото си е представял. Мъжът, който стигне дотам да носи Нола в леглото, помисли той, ще получи много повече от онова, което е спазарил.

— Хубав дом. — След като изкачи последното стъпало към гостната на втория етаж, Бен се огледа и изсвири беззвучно със свити устни.

Едва сега, когато притеснението започна да я отпуска, Нола осъзна колко трудно й е било да покани Бен на кафе след вечерята. Апартаментът й наистина е хубав. А и си го е заслужила, след като цели девет години се задушава от съвместния живот с Маркъс.

„Същото ще се случи пак, ако пуснеш нов мъж в живота си“ — предупреди я един злорад глас.

Като стрелка на уред, безпокойството отново навлезе в червената зона, където беше допреди миг, докато се бореше с ключа, който изпусна два пъти, преди да успее да отвори входната врата. Къде й беше акълът, та покани Бен на гости? А и преди това, когато се съгласи с предложението на Флорин да остави Таша и Дани горе при себе си за през нощта.

Вечерята в „Раул“ наистина беше забавна. Но сега… трябва да му каже да си тръгва. Веднага. Преди да си е въобразил нещо. Докъде може да доведе това?

Той всъщност дори не е неин тип — малко прекалено наконтен, твърде самоуверен. Тоест такъв беше на повърхността. Отвътре беше по-различен. В Бен усещаше качества, които липсваха в големите приказки и блясъка на Маркъс. Скрити дълбини… или някаква затаена болка? Не знаеше… а и не искаше да знае. Писнало й беше да се опитва да утешава нараненото малко момче в уж пораснали мъже.

Но, от друга страна, откога не е сядала на бутилка вино с мъж, който може да я разсмее? Кой друг я е карал така да се отпусне, проявявал е очевидно истински интерес към всичко казано от нея?

Дявол го взел. Нола се наруга сама, защото съзнаваше, че няма да накара Бен да си тръгне. Поне не тази вечер. Твърде дълго е слушала Флорин и си е представяла колко лесни са тези неща, все едно падаш от стол. „По-точно, все едно падаш от висока скала“ — поправи се Нола.

— Не е като Парк авеню — отбеляза Нола и се приближи до високите френски прозорци, които гледаха към Двайсет и втора улица. — Според агенциите за недвижими имоти кварталът идвал на мода. Но ако се съди по вида на улици като моята, той вече е бил на мода и е потънал в забвение. Въпреки това си заслужава, дори и само заради тавана.

Все едно разглежда всичко през очите на Бен, Нола обходи с очи белите стени и високия таван, варосан в синкавобяло, което почти създаваше илюзията, че се намираш в черупката на огромно полупрозрачно яйце, през което тук-там се вижда небето. Старият паркет беше лакиран и оставен гол, само пред камината с резбована полица от слюда имаше постлана светла китайска пътека.

В центъра на стаята, до вградените книжни лавици, стоеше античен люлеещ се стол от явор, на който беше откърмила двете деца. Срещу него, отделен с износен килим от Бухара, имаше нисък шезлонг на бледозелено и бяло райе, покрит с бледозелена памучна дамаска. Този път за разнообразие Флорин беше подредила. Нямаше разхвърляни наоколо играчки и пастели, следите от лепкави малки ръчички по масите и стените бяха изчистени.

„И без помощта на екстрасенс Флорин се е досетила, че след вечеря ще поканя Бен тука.“

Видя как погледът на Бенджамин се спря на пианото „Стайнуей“, купено почти без пари на една разпродажба, което приятел на Маркъс разглоби и направи като ново. Абаносовата повърхност беше така добре излъскана, че подредените отгоре вместо стария полилей фенери от оризова хартия се отразяваха в нея и, докато Нола приближаваше, се плъзгаха пред погледа й като бледи призраци.

— Свириш ли? — попита Бен. — Извинявай, въпросът е тъп. Не си от хората, които биха притежавали нещо такова само за да се покажат.

— Свиря — отговори тя. — Това изненадва ли те?

„Чистила съм тоалетни, мила съм подове, пазарувах на старата Халидей, за да си плащам уроците, и съм готова да се обзаложа, че тебе богатите мама и татко е трябвало да те насилват.“

— Струва ми се, че нищо у теб не може да ме изненада — каза Бен.

Нола се разкая. Нима е негова вината, че се е родил бял и заможен? Сигурно става раздразнителна с възрастта… или може би просто твърде дълго е била без мъж?

Цяла година, всъщност четиринайсет месеца, ако се броят двата месеца, преди Маркъс да си събере багажа. Но и по-рано, що за любене е да лежиш под един мъж и да се чувстваш някак унизена.

Но защо тъкмо Бен?

Спомни си вечерята, как я попита дали предпочита италианска или френска кухня, а после призна, че е запазил маси в два ресторанта, за да може тя да избира. След това в „Раул“, вместо да се изфука с избора на виното, той тихо помоли келнера за съвет — макар че явно добре се ориентираше.

Това ли й направи впечатление? Не съвсем. Привлякоха въпросите му какво обича да чете, къде обича да ходи през отпуските („Рим — отговори тя, — но съм ходила там само във въображението си“) и какво мисли за новата сграда с офиси на Източна осемдесет и девета, която стана повод за спорове в града.

Хареса й, когато той с шеги я принуди да признае коя зодия е, а после я накара да избухне в смях с куп измислени качества на Близнаците. Най-хубавото е, че не я докосна. Нито веднъж. Нямаше многозначителни погледи през масата и опити да хване ръката й. Нямаше случайни отърквания о крака й. Нямаше непохватни целувки, докато се качват в колата му.

Може би затова сега го желае.

Най-умното нещо, което може да направи, помисли тя, е да скалъпи някакво извинение, да му каже, че кафето й било свършило… или че дъщерите й ще се върнат всеки момент. Или да му каже истината, че е уморена до смърт.

Усещаше, че Бен стои очаквателно до нея. Но знаеше, че ако седне и засвири по нотите на пюпитъра (Шуберт: Емпромтю, Опус 90, номер 3), такова великолепие и чувственост, с нея е свършено.

— А ти свириш ли? — попита го тя.

— Взимах уроци като ученик — отвърна той и прокара нежно пръст по клавиатурата, като изтръгна от нея ромолящ звук, подобен на шум от течаща вода. — Докато майка ми ме хвана да пуша трева с учителя си, господин Ортез. Заплаши, че ще накара да го депортират.

— Майтапиш се.

— Той непрекъснато й обясняваше, че е от Кливланд. Беше роден в тази страна, за Бога. Но тя не желаеше да го чуе. Майка ми мисли, че щом името ти завършва на „з“, значи само имаш зелена карта.

Изглеждаше толкова непресторен, облегнат на извивката на пианото, нежна като хълбок на жена. Беше с джинси и синьо-бяла риза, а отгоре сиво вълнено сако, което сигурно струваше една седмична редакторска заплата. Но докато го гледаше как прокарва ръка през косата си, дори по-тъмна и къдрава от нейната, тя зърна онзи поглед на безпомощно момче, заради който сърце не й даваше да го изгони. Проклятие.

Как смее той да постъпва така с нея? Как смее тя да му позволява?

После Нола някак пряко себе си седна на столчето пред пианото, дългите й пръсти намериха звуците и ги пуснаха на свобода в неподвижната, готова да ги приеме белота около нея. По-скоро усети, отколкото видя, че Бенджамин стана много съсредоточен, присъствието му се издължи като сянка, дълга, тънка и остра, която я проряза. Музиката се заизлива през нея… над нея… изпълни въздуха със сладост.

Нола вдигна очи, за да срещне неподвижния му бистър поглед и видя, че той я желае също толкова, а може би дори повече, отколкото го желаеше тя.

След това Бен застана зад нея, гладките му хладни пръсти се плъзнаха по шията й, палците му се спуснаха по гръбначния й стълб, като галеха всеки прешлен. Тя потрепери. Боже, толкова време мина… твърде много…

Да чака всичко да придобие смисъл, да са се виждали подходящ брой пъти — всичко това няма значение. Тя усети как целува врата й, усети топлината му, приклещена между двете им тела, внезапна и почти съкрушителна. Нола разбираше, че подобно желание… то просто е.

Ниската тиха въздишка на пианото сякаш изпълни тишината, после Нола усети как тя я възнася… как тя и той я прегръщат… всяко движение, всеки дъх прозвучаваше в стаята като нота, завършена и отчетлива. Усети устните му върху своите, меки и треперещи. Вкуси го, но не се сети друг път да е срещала такъв вкус — сладка тръпчивост върху небцето, все едно е захапала зелен плод. Полетя някъде нависоко и дори ако в последния момент бяха отменили присъдата й, това не можеше вече да я спаси.

— Ще постигна ли нещо, ако те помоля да си тръгнеш? — пошепна тя до бузата му, наболата брада дращеше устните й, които боляха и бяха като подути.

— Все едно ще се върна. — Бен се засмя ниско, треперливо, може би, за да прикрие собствения си страх.

Тогава Нола го поведе към спалнята, без да губи време да пали лампите. Пътят им показваше само отразеният блясък от улицата, който открояваше решетката на прозореца. През килима минаваше пътека от бледа светлина, преплетена с напречници от сянка.

Копчета. Толкова са много, мислеше тя, докато се бореше с ризата му, на която сякаш след всяко откопчано копче израстваше ново. Най-накрая, когато усети студения метал на катарамата под пръстите си, тя си представи, че е Бен, и проникна в мозъка му. Желаеше я, нямаше търпение да приключи този непохватен любовен танц. Тежестта в корема й се спусна бързо надолу и запали внезапна, плашеща горещина.

„Вече няма връщане назад.“

— Сега ти — каза той тихо, хвана пуловера й и го измъкна през главата й, през вдигнатите й ръце.

Разкопча сутиена й с лекота. Нола затвори очи, когато той започна да гали гърдите й, първо с ръце, нежно, като опитваше с длан тежестта им, а оставяше пръстите си да се плъзгат по все по-твърдите зърна. После с уста.

Боже. О, Боже. Дали Маркъс някога я е докосвал така нежно? Било ли й е някога така приятно? Никога… никога…

— Трепериш — каза той.

— Не ми е студено. Просто…

— Разбирам.

— Аз не ги мога много тези неща, Бен. Не се впускам в любовни авантюри.

— В момента изживяваш една любовна авантюра.

— Не съм подходящата жена.

— Ако искаш, ще спра. Това ли искаш?

— Целуни ме. Моля те, просто ме целуни.

Ръцете му я обгърнаха, без да искат, без да търсят, просто ги имаше. Телата им прилягаха съвършено, точно, като длани, притиснати за молитва. Тя насочи пръстите му да се плъзнат между краката й и го чу да стене, докато с пръсти влизаше и излизаше от нея.

Облада я до стената, при целия й метър и осемдесет, ръцете му обгръщаха дупето й, почти я вдигаха, тя обкрачи стегнатите му бедра и изви таза си, докато той влезе в нея… и започна да я люби…

Чу как някой извика и после осъзна, че е била самата тя.

Тъмнината стана куха и сива, странно бучене изпълни ушите й. Точици светлина затанцуваха зад плътно затворените й клепки.

Топлината в корема сякаш я изпълни, тръгна нагоре, докато накрая започна да струи през върховете на пръстите й, през кранчетата на косата й, като слънчеви лъчи.

— Нола, Нола — стенеше той отново и отново името й.

Като потрепери от наслада, толкова изтънчена, че граничеше с болката, тя се изви да посрещне последния тласък, усети как той я блъсна като юмрук от топлина толкова силно, че черепът й изпука от удара в стената, а в устата й се появи сладък, метален вкус на кръв.

Нола помисли, че ако в този миг умре от прекалено многото, дошло наведнъж, ще съжалява единствено, че не може да го повтори.

Бен изчака, докато легнат един до друг на леглото, и дишането им се успокои. Изчака, докато умът му се проясни, и си спомни защо е тук, защо трябва да възстанови самоконтрола си, преди топлината, която грее в него, да се е превърнала в нещо друго — нещо, което не умее да овладее.

Докосна косата й — мека и еластична като млада трева. Тя и ухаеше сладко като трева. Бен усети как нещо се раздвижи в гърдите му и го изпълни лекота, подобна на изпълнен със слънце въздух.

Господи, хубаво беше с нея. Не си спомняше някога да е било по-добре.

Тя беше всичко, което липсваше на безкрайния поток жени, с които беше ходил. Силна, но нежна, хладна на допир, но гореща под повърхността. Не можеше да понася жените, които му се увиваха след края и досаждаха с: „Как беше, хареса ли ти? Наистина ли ти беше хубаво? Ами като те докоснах там долу, как беше?“

Нола мълчеше, чуваше се единствено дишането й.

Тя не заслужава това, него. Какво, по дяволите, върши? Как би могъл да изпълни сега плана си?

Усети, че отново се възбужда. Господи. Трябваше да се възпре, за да не я целуне, да я прегърне и да започне отново да я люби.

— Добре, нека поговорим за това — заговори тихо и се обърна към светлия полумесец, който проблясваше на тавана. — Да си кажем всичко открито. Все още ме подозираш въпреки всичко, което ти казах. Защото съм този, който съм. Заради Грейс може би и заради баща ми. Ако не поговорим за това, няма да можем да продължим нататък.

Тя въздъхна дълбоко.

— Амин — чувстваше дъха й до бузата си. — Бен, ще бъда откровена с теб. За мене никога не е било като този път. Никога. Но ако си тук заради нещо извън това, което виждаш да лежи до тебе, значи всичко е свършено. Тук и сега. Все едно никога не се е случило.

— Нола, няма да те лъжа. Знам коя си, Грейс ми разказа. — С периферното зрение видя как го погледна стреснато, но преди да успее да проговори, той стисна леко китката й да я спре. — Не е това, което си мислиш. Тя беше изпаднала в шок, а аз случайно се оказах до нея, това е всичко. Не е там причината да дойда при тебе днес — излъга той, а кръвта бучеше в ушите му като далечен прибой.

Очите на Нола проблеснаха в тъмнината.

— Трябва да ти е разказала и за писмата на баща ми.

— Да — нямаше смисъл да отрича.

— Ако ти ги връча още сега, ще те видя ли някога отново?

— Това не е въпрос — отвърна Бен. — Звучи по-скоро като обвинение.

— Е?

— Не е възможно да мислиш, че затова съм тук, не и след… — Бен преглътна с мъка и внезапно се почувства като най-голямото лайно на света. Но нима е толкова ужасно, че се стреми да получи каквото желае? Никому не причинява зло, пък може би ще успее да запази връзката им. Пое си въздух. — Нола, истината е, че пет пари не давам за писмата на баща ти. Но понеже обсъждаме темата, ще ти каза аз какво мисля.

— Слушам.

— Скрий ги добре. Пази ги.

Знаеше, че тя очаква да чуе тъкмо обратното, и от рязката въздишка до себе си разбра, че я е объркал.

— Ами ако си променя мнението и реша да ги публикувам?

— Пресата ще разпъне Траскот на кръст. Това ли искаш?

— Те и без това го правят. Може би ако хората разберат защо е трябвало да прикрие истината за Нед Емори, че не е било само политическа необходимост, но и морална… Той наистина радееше за гражданските права, Бен. Това не бяха само думи.

Бен осъзна, че Нола защищава неговата позиция, и за миг с тревога се запита кой кому поставя капан.

— Ти да не си решила да помогнеш на Грейс? — попита той и сърцето му се качи в гърлото.

— Не, не това искам да кажа — тонът й беше тревожен.

— Не е моя работа — продължи той предпазливо, — обаче сигурно ще бъде добре да поговориш с някого, преди да вземеш решение.

— Като например?

— Не знам. Юрист вероятно. Може да извлечеш и някаква полза.

— Това няма нищо общо с парите! — Нола заговори рязко, почти гневно. После въздъхна. — Не че малко допълнителни пари няма да ми дойдат добре. Но по-скоро ще продам всичките си притежания, отколкото да взема пари за писмата.

— Аз само казах…

— Е, виж какво, няма смисъл да обсъждаме това — прекалено е сложно — прекъсна го Нола.

— Същото каза и за мене.

Тя се обърна да го погледне и челото й се смръщи.

— Да не се опитваш да ме объркаш, Бен? Затова ли са всички тези въпроси и отговори? — гласът й беше мек, но посланието стана ясно: „Зарежи това.“

Той се претърколи и се подиря на лакът, така че да гледа към нея.

— Направи каквото е най-добре за тебе, Нола. Каквото и да е то.

Тя сграбчи рамото му, пръстите й се забиха в плътта му с изненадваща сила.

— Така говореше и бившият ми съпруг. Само дето според него най-добро за мене е онова, което иска той.

— Аз не искам нищо от тебе.

Докато я гледаше, докато съзерцаваше светлата извивка на рамото на фона на косата, разпиляна по гърба й, Бен почти повярва в собствената си лъжа. Почувства прилив на нежност… съпроводена от почти задушаващо усещане за обвързаност. Господи. Какво върши? С какъв акъл, за Бога, се обвързва с тази жена? Надяваше се, че печели предимство пред нея… ами ако беше тъкмо обратното? Не го е заложила нарочно, но той положително е попаднал в някакъв капан. И може изобщо да не поиска да се измъкне.

Чаршафът изшумоля, когато тя се обърна с лице към него.

— Хайде тогава да ме любиш отново — каза Нола с дрезгав глас и прокара хладна, дългопръста ръка по стомаха му, като накара кожата му да настръхне. — Ако ще бъда мамена… нека поне съм дваж измамена.

— Исках да видя лицето ти, когато ти го кажа — обясни Нола на Грейс. — За да разбера дали ти не си подучила Бен. — Резкият накъсан смях приличаше повече на хрип. — Сега имаш вид на човек, който току-що е глътнал нещо прекалено горещо.

Седяха на маса в ресторанта на „Грамерси Парк хотел“, където Нола покани Грейс да се срещнат на закуска. Не се бяха виждали и не бяха разговаряли от два дни, откакто Грейс беше отишла да види Нола. Ако Бен не й беше дал повод, щеше ли сега Нола да е тука?

„Признай си — каза си Нола, — нима не беше любопитна да видиш как се справя Грейс с бомбата, дето й пусна?“

Допълнително нервна я правеше и фактът, че оставаха дни до обявяването на резултатите от конкурса за проект на библиотеката „Траскот“. Нола повярва на Бен, когато й каза, че не преследва писмата на майка й — иначе защо ще я кара да не ги дава? Ами ако Грейс го е изпратила да я шпионира? Ами ако той случайно открие, че от името на фирмата й е включен неин проект? Този риск не може да поеме.

Снощи, след като Бен си тръгна, мислите й стигнаха задънена улица, тя рухна и се обади на Грейс. Твърде късно осъзна, че минава полунощ, но за щастие Грейс още не си беше легнала.

Сега, на ясната дневна светлина, като видя как Грейс внезапно като че забрави какво да прави с вилицата в ръката си, Нола изведнъж изпита увереност, че Грейс не би могла да й погоди такъв номер.

— Бен? — попита Грейс с глас, който не беше много по-силен от шепот.

— Ти си му казала за писмата, нали?

Въпреки очевидната невинност на Грейс Нола не можа да се въздържи и я попритисна малко.

Зачака с надеждата, че е сгрешила по отношение на Грейс. Но Грейс не се засуети, а срещна погледа й очи в очи.

— Боя се, че да. Но ти не мислиш…

— Нищо не мисля. Засега. Просто питам.

Грейс поклати глава и остави вилицата на масата.

— Бих искала да съм в състояние да ти помогна. Истината е, че не познавам Бен особено добре. Той рядко се мярка, когато съм с баща му.

Нола започна да боде в чинията с пържени яйца, като изведнъж откри, че вече няма апетит. Какво е очаквала? Подписано признание? Очевидно Грейс е в неведение също като нея. Не само по отношение на Бен, а и за много други неща.

— Истината е — повтори и тя, като се засмя напрегнато, — че ти и мене не познаваш особено добре.

— Все още се опитвам да свикна с мисълта, че си ми сестра.

— Малко трудно за преглъщане, нали?

Грейс й се усмихна предпазливо.

— Вече е по-лесно. Имах време да помисля.

— И?

— Нола, бих искала да станем приятелки. Не знам какво значи това в нашия случай. Дори не знам дали е възможно. Но бих искала поне да опитаме.

Нола усети как нещо я стисна за гърлото и разстилането на салфетката върху скута изведнъж погълна цялото й внимание. Дори с наведена глава усещаше погледа на простодушните очи на Грейс, усещаше, че те чакат отговор. Вдигна глава:

— Май ще трябва да изминем доста път.

— Не думай — Грейс се усмихна широко.

— На това място ли трябваше да скочим и да се прегърнем? — попита със сарказъм Нола и с безпокойство усети, че май вече става приятелка с Грейс. Облегна се назад и скръсти ръце пред гърдите си.

— Ела на себе си.

Но по блясъка в очите на Грейс Нола разбра, че тя всеки момент може да заплаче.

— Подай ми солта — помоли Нола.

Ако това беше филм, помисли тя, камерата сега ще даде солницата в едър план и ще покаже как пръстите ни се докосват, докато тя ми я подава. Голяма символика.

Но ако някой в дискретно осветената стая с колосани бели покривки и атмосфера на залязващ разкош проявеше любопитство и погледнеше към масата им, би видял само как две добре облечени жени се усмихват като от споделена шега. Никой не би отгатнал, че са сестри.

[1] Бар-мицва — церемония, при която 13-годишното еврейско момче получава статус на възрастен и поема отговорността на моралните и религиозните си задължения. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

— Не знам, Джек, но просто някак не изглежда редно. — Грейс наведе глава и пъхна ръце в джобовете си, когато леден порив на вятъра профуча по Осма улица. — Днес разказвам на Бен, че Нола ми е сестра, а утре той тръгва с нея.

Прибираха се от Кино 80 на Сент Маркс плейс, където бяха гледали „Изчезването“. Грейс обожаваше Хичкок, но напрежението в собствения й живот й попречи да му се наслади. Мислите й непрекъснато се връщаха към Нола и Бен.

Защо Бен нищо не каза, питаше се Грейс. Защо е толкова потаен?

— Трябва ли да има причина? — попита безгрижно Джек. — Тя е пленителна жена и е привлякла вниманието му, не виждам какво толкова странно има тук.

Изведнъж тя му се ядоса… за това, че махна с лека ръка на всичко това, и защото не обръща никакво внимание на студения вятър, който я караше да трепери от студ въпреки дебелите ръкавици, чорапи, ботуши.

— Не че обвинявам Бен в нещо — каза тя. — Просто съвпадението е малко странно.

— Не ти ли стигаше толкова Хичкок за тази вечер? — попита Джек с онзи познат негов смях, който беше призван да й повдигне духа. Но после, когато видя, че тя говори сериозно, добави: — Добре тогава, искаш да знаеш какво мисля? Ако оставим за момент Бен настрани, мисля, че още изпитваш противоречиви чувства по отношение на Нола. А също и по отношение на баща ти.

Джек е прав, помисли тя. Още не е преодоляла гнева, който изпитваше към баща си. Колкото и да се опитва да погледне фактите от всички страни, колкото и да се опитва да го оправдае, той все пак ги беше измамил.

— Просто се чудех — въздъхна тя — какво е това, което е получавал от Маргарет, а майка не е могла или не е искала да му даде.

— Може би тя е имала нужда от него.

— Какво искаш да кажеш?

— Тъкмо това. От всичко, което си ми разказвала, излиза, че майка ти е жена, която може доста добре да се оправя сама. Може би на баща ти му е харесвало някой да има нужда от него.

Грейс обмисли думите му.

— Може да си прав — каза бавно. Махна косата от лицето си, но вятърът веднага пак я издуха. — Не съм сигурна дали майка някога е имала нужда от някой друг, освен от себе си. — Тя вдигна ръка. — Не ме разбирай погрешно: в много отношения това е възхитително качество. Винаги съм знаела, че мога да разчитам на майка, че някой ще се погрижи за всичко, че тя държи нещата в ръцете си.

— Ръководеше не само големите неща — като да помага на татко в кампанията за преизбирането му, — но се грижеше завесите да са изпрани, градината да е наторена, формулярите за ваксинация да бъдат изпратени навреме в училището, да се подменят налчетата на обувките, а всяка Коледа хората до един, като се почне от възрастния пощальон и се стигне до момчето, което им носи вестника, да получат парче от кейка със стафиди на Нета и нова десетдоларова банкнота.

— Е, Маргарет също беше делова жена, що се отнася до работата й в службата. Но ако съдя по думите на Нола, тя наистина се е осланяла на татко. Имала е нужда от него по начин, по който майка не би могла, дори да се беше опитала.

Джек помълча един-два мига, после каза:

— Хубаво, но се съмнявам, че майка ти ще приеме тази теория. Решила ли си какво ще правиш, когато тя пристигне?

— Не — отвърна Грейс, също толкова притеснена от всичко това, колкото и през първите няколко часа след разкритието на Нола. — Знам обаче, че ако ще разказвам историята на татко, трябва да я разкажа цялата.

— Ами ако Нола не си промени решението за онези писма?

Не беше нужно да й напомня, че Корделия Траскот ще докара „Кадоган“ до просешка тояга в съда, ако публикуват нещо за баща й и Маргарет, без да могат да го докажат.

— Този проблем ще го решим, когато стигнем до него — заяви твърдо Грейс. — Джек, отклоняваме се от темата…

— Така ли? — той обгърна раменете й с ръце.

— Майка ми няма нищо общо с връзката на Бен с Нола. — Джек я ядоса не само защото й напомни, че майка й ще пристигне точно след пет дни, а и защото се държи с нея като с Хана, когато тя се цупи. — Само, моля те, не ми казвай, че си въобразявам.

Джек махна ръката си.

— Добре тогава, какво точно мислиш, че става между Бен и Нола?

Въпреки оглушителния трясък от касетофона на голямата компания, която вървеше по Осма улица, тя долови появилата се в гласа му хладина.

— Нола изглеждаше… Е, не се е впускала в подробности, но от държането й личеше, че не просто го харесва.

Джек сви рамене и прокара пръсти през развяваната си от вятъра коса.

— Не е първата. Помня, че когато Бен беше в гимназията, се наложи да прокараме втори телефон, за да поемам обажданията на всички момичета.

— Да, добре, но защо точно тя? — Докато минаваха покрай една пицария, Грейс се загледа през витрината как един мургав мъж с набрашнени до лактите ръце ловко подхвърли лист тесто във въздуха. — Не ти ли изглежда странно, че се е насочил към Нола? И то в какъв момент — все едно разкритието, че сме сестри, е предизвикало този негов неочакван интерес. Не мога само да разбера защо. Какво би могъл той да спечели от това?

— Трябва ли винаги да има някаква полза? — попита Джек и този път остротата в гласа му беше явна. — Не може ли едно такова нещо просто да го има?

— Искаш да кажеш, както е в нашия случай? — думите изскочиха сами от нея, примесени със сарказъм.

Грейс потрепери. Знаеше, че трябва да прекрати този разговор… веднага, преди да се е отклонил към още по-опасни въпроси. Но последния път, когато притисна прекалено Джек — по време на коледната им разходка през снежната гора — заряза темата. Не може и няма да направи същото сега дори Джек да е доволен от положението на нещата и да иска да продължат по същия начин, като живеят едновременно в два апартамента, без никъде да се чувстват напълно у дома си.

— Мислех, че говорим за Бен — той се усмихна и протегна ръце към нея.

— Говорехме. Но вече не говорим — Грейс се дръпна от него, за да си избърше носа, който течеше от студа. — Ох, Джек, ти просто не разбираш, нали? Нищо не стои на едно място, особено пък връзките между хората. Или плуваш, яли потъваш, а точно сега ми се струва, че потъваме.

— По-добре ли е да се втурнеш към нещо, за което не си готов?

На Грейс й се доплака. Как може един толкова интелигентен човек да е толкова упорито тъп? В същото време я заля вълна от паника, Джек не се опитва да я успокои, че все някак всичко ще се оправи. Този път обаче гневът надделя над безпокойството.

— Искам да се оженим, Джек. Прекалено съм стара да затъвам в някаква игра на гаджета, която май ме върви наникъде.

— Грейс… — заговори той.

— Да, знам, Джек — въздъхна тя, — винаги си бил сто процента честен с мене. Но точно сега те карам да поемеш риск. С мен. С нас. Можеш ли да го направиш? Или само си губя времето?

Джек закова на място и се завъртя към нея, лицето му беше зачервено, но не само от студа, очите му блестяха на светлината на уличната лампа.

— Това ли значи всичко за тебе… губене на време?

Никога не го беше виждала така вбесен, поне не заради нея.

Грейс изпита усещането, че леден шиш я промушва през гърдите.

— Не изопачавай думите ми — каза тя, като се прегръщаше с ръце, за да спре да трепери. — Знаеш какво исках да кажа.

— Грейс, нищо не изопачавам. Ти си тази, която не цени поднесеното на тепсия. — Раменете му под дебелото палто сякаш изведнъж се бяха привели с няколко сантиметра. — Нека засега не говорим за това, а? В момента не му е и времето, и мястото.

— А кога ще му дойде времето? — попита тя задъхано и почти беззвучно и сама се намрази, задето звучеше толкова отчаяно.

— Не знам — отговори Джек, от което Грейс нито беше удовлетворена, нито знаеше повече от преди.

Когато Грейс си влезе вкъщи, телефонът звънеше, но тя не искаше да го вдига, въпреки че Крис не си беше у дома. Сигурно звънеше от доста време и ако избърза да се обади, точно в този миг човекът от другия край на линията положително, както става винаги в такива случаи, ще затвори. Не беше настроена за още трилъри. Който и да е, нека се обади отново.

Но телефонът продължи да звъни дори след като си съблече палтото. Почуди се дали Крис не се обажда от съседите долу, за да пита може ли да остане у Скъли. Закрачи бързо към бюрото, обградено от рафтове с книги, и вдигна слушалката.

— Да?

— Грейс, здравей, тъкмо мислех вече да се откажа — посрещна я гладкият глас на Уин.

Усети как веднага се напряга, всеки нерв се изопва.

— Тъкмо влязох. Май съм забравила да включа секретаря.

— Крис няма ли го?

— У Скъли е. Сигурно са погълнати от някоя нова компютърна игра. С него ли искаше да говориш.

— Не… с тебе. Цяла седмица се опитвам да се свържа.

— Знам, чух съобщенията. Уин, съжалявам… напоследък бях много заета.

Всъщност го беше отбягвала. Заради разкритията на Нола — не се чувстваше готова да разкаже случилото се на Уин. Но сега този негов глас Капа Алфа, разпален като по времето, когато бяха в колежа, я накара да си спомни старите фотографии, стария живот, далеч не съвършен, но покрит от времето с по-нежна патина.

— Нямаш ли време да се видим за по едно?

— Уин, страшно е късно. При това току-що се върнах. За майка ли става дума?

— Не съвсем.

В слушалката чуваше чистия сладостен глас на Емили Харис — албума, който си пускаха непрекъснато, когато още бяха женени. Дори се хвана, че чака онова място, където плочата беше издраскана и се получаваше все едно Емили хлипа.

Грейс въздъхна.

— Добре. Но съвсем за малко.

— „Клер“. Двайсет минути.

И затвори телефона.

Петнайсет минути по-късно Грейс седеше на една от малките масички до прозореца в „Клер“, чакаше Уин да се появи и се питаше какво прави тук. Не я беше изнудил. Познаваше достатъчно добре бившия си съпруг да знае, че ако крои нещо, ще измисли повод да я види.

Тъй че какво иска?

Върна се мислено към медения им месец в Мацатлан. В ума си виждаше Уин, застанал на разклатения дървен кей, да гледа надолу към водата, която блестеше с всички цветове на дъгата, когато си изпусна слънчевите очила при слизането от моторния катер. После, преди да успее да го спре, го видя да се гмурка — с все бермудите, ризата и чорапите. Шумната група селяни, които стояха там и бъбреха на испански, го забелязаха как изплува, от слегналата се коса се стичаше примесена с петрол вода, поемаше си въздух и отново се устремяваше към дъното… и после пак. След като се гмурна три пъти, тя започна да му крещи да спре. Спри! Та това са просто едни слънчеви очила, за Бога. Но Уин продължаваше. Надолу, надолу. Докато най-сетне излетя на повърхността с вдигната високо ръка, стиснал в юмрук слънчевите си очила, а селяните се развикаха одобрително — като че беше извадил от дълбокото някое от децата им.

— Изпреварила си ме.

Грейс се загледа в сините очи на Уин с весели бръчици около тях, докато той се настаняваше на срещуположния стол. Погледна си часовника и установи, че от обаждането му са минали точно двайсет минути.

— Аз живея наблизо — отвърна тя, — но на теб трябва да са ти пораснали криле, за да успееш да пристигнеш дотук толкова бързо.

— Взех метрото.

— Откога се возиш на метрото? — Грейс се засмя. Докато бяха женени, Уин непрекъснато обясняваше колко е опасно метрото, как тя просто си проси да я нападнат и да я ограбят.

Той сви рамене. Изглеждаше изненадващо спретнат, като се има предвид колко трябва да е бързал, за да дойде бързо.

— Ако ти бях казал четирийсет и пет минути, щеше да ми откажеш.

— Вероятно — тя потисна една прозявка.

— Грейс, трябваше да те видя. — Сега той не се усмихваше.

— Трябва да е доста сериозно, щом не можа да ми го кажеш по телефона. Нещо ми подсказва, че наистина се отнася до майка. Тя ли те накара да ми се обадиш?

Уин поклати глава и поръча джин с тоник на келнерката, която изникна до масата им.

— Говорих с нея снощи. Тя се съгласи да отложи всякакви юридически действия, докато двете не седнете да си поговорите.

Грейс усети, че се размеква.

— Уин, ценя всичко, което си направил. Знам, че не е лесно да накараш майка да се вслуша в чуждо мнение.

— Правя го заради теб, Грейс. Може да не сме женени вече, но това не значи, че не ме е грижа. — На светлината на свещта, която просъскваше в стъклената чаша в средата на масата им, очите му като че заискриха още по-силно. Да не би Уин всъщност да мисли?…

— Знам, че е така — успокои го тя, като внимаваше тонът й да е единствено приятелски.

— Наистина ли? — Той сложи ръка върху нейната, пръстите му притиснаха нейните с разгорещена настойчивост.

Грейс беше завладяна от странното усещане, че това вече го е преживяла, че по някакъв начин все още са женени.

Почти все едно Уин е направил магия. Създаване на предпоставки да се предположи съществуването на интимна близост. Разбираше го с ума си и често успяваше да предугади ходовете му — ще се протегне да махне от бузата й кичур коса или да оправи яката й, докато чака Крис на вратата, ще започне разсеяно да преглежда пощата, която е оставила на малката масичка в антрето. Но макар да знаеше, че не трябва, понякога се хващаше на номера. Не казваше нищо, дори почти не забелязваше, когато той отиваше до хладилника да си вземе нещо за пиене. Оставяше да минат безнаказано реплики като: „Тази брава ми изглежда несигурна, защо не извикаш някой да я погледне?“

Преднамерени ли бяха? Трудно е да се разбере. За Уин беше съвсем естествено да получава каквото поиска. Ставаше от само себе си, също като дишането.

— Уин, не бих искала да се заблуждаваш за…

— Ще бъда откровен с теб — прекъсна я той. — Наистина имам егоистични мотиви. Имам нужда да разбера дали… Боже, дори не мога да го кажа. — Гласът му секна и тя забеляза проблясването на сълза в очите му.

Досега беше виждала само веднъж Уин да плаче, когато му каза, че го напуска. Тогава почти промени решението си и се съгласи да остане. Може би наистина я обича, помисли тя тогава. Може би трябва да даде още един шанс на брака им.

Спомни си как изглеждаше тогава, седнал на креслото пред нея, увесил от мъка глава. Отнякъде върху разрошената му коса падаше светлина, толкова ярка, че все едно се излъчваше от него — една златиста лампа, която хвърля отблясъци върху лакирания паркет на пода, докато тя се обръща и се отдалечава към вратата.

От самия ден на раздялата им той не криеше, че би искал да я върне при себе си. Тя не разбираше единствено защо. Всъщност той има нужда от жена, която ще очаква да получи от него само възможност да го боготвори. Може би Грейс е била такава жена, когато се венчаха… но той би трябвало да знае, че вече е по-различна.

От това не следва, че в някои отношения той не й липсва. Или може би й липсва споделеното им минало — не само спомените за първите дни от брака и за израстването на Крис. Липсваше й възможността да танцува на песни от шейсетте години с някой, който знае стъпките и дори може да изпее думите. Да гледа „Събота вечер на живо“ с някой, който хваща всички шеги. Някой, който ще разбере за какво става дума, ако използва стара жаргонна дума.

Джек изобщо не е чувал за „Муди блус“ и макар да е бил против войната във Виетнам, никога не е участвал в демонстрация. Когато нейното поколение е гледало детското пред телевизора вкъщи, той е зубрил в „Йейл“. Рядко слуша друго, освен класическа музика и стари шоу — парчета и смята, че „Стратокастър“ е нещо, с което се коси поляната. Единственото определение, което можеше да даде за „тава“, е съд, в който се пече яденето във фурната.

Дори да си лудо влюбена в някой, помисли Грейс, може да си с него и пак да се чувстваш малко самотна.

Тя издърпа ръката си изпод пръстите на Уин и попита с нисък глас:

— Защо правиш това, Уин? Защо сега?

— Забрави ли кой ден сме? — на свой ред попита Уин.

Грейс изведнъж се сети и за момент се изуми, че е могло изобщо да й изхвърчи от главата. Дори и след развода винаги беше отбелязвала този ден, макар и единствено наум.

— Годишнината ни. Ох, Уин, наистина бях забравила.

— Този гаф не го ли прави обикновено съпругът?

— Уин…

— Да, да — той вдигна длан. — Вече не съм ти съпруг. Непрекъснато го повтаряш. Да можех само да го повярвам.

— Виж, трябваше да ми кажеш по телефона. Ако знаех…

— … нямаше да дойдеш — довърши той вместо нея.

— Няма смисъл да се връщаме към миналото. Каква полза?

Уин обаче се усмихваше.

— Спомняш ли си, Грейс? Как се счупи колата на органиста и той закъсня с двайсет минути? Ти искаше да започваме. Но аз просто не си представях как може да влезеш в църквата без музика.

— Нямаше да е съвсем тихо — тя също се усмихна. — Не би могло да бъде, защото майка ти ревеше толкова силно, че едва не наводни сградата.

— Добре че най-накрая той се появи. Ако бяхме чакали още, сестра ти щеше да те прежени.

— Сиси наистина страшно си падна по тебе — призна Грейс със смях. — Почти ми стана мъчно за Бийч, като гледах как непрекъснато се влачи след тебе, макар че тогава с Бийч бяха само гаджета.

— Съмнявам се, че Бийч е забелязал нещо. Беше прекалено зает да сваля моята сестра.

Келнерката донесе поръчката и те започнаха да пият мълчаливо.

Грейс едва беше преполовила чашата си, когато я бутна настрана и стана.

— Трябва вече да тръгвам — каза тя на Уин.

— Чакай — той сграбчи леко китката й с влажни пръсти. Отблизо се виждаше, че очите му са зачервени.

— Уморена съм, Уин. Пък и мисля, че си казахме достатъчно.

— Още едно нещо — устните му се изкривиха в полуусмивка, която й се стори странно привлекателна… дори сърцераздирателна. Грейс проследи как той вдигна чашата си като на каданс.

— Тост — обяви той. — За годишнината ни.

Грейс знаеше, че трябва да си тръгне. Не, не да си тръгне, а да бяга надалеч. Но вместо това усети, че протяга ръката си, която беше тежка и като че се изпъваше цяла вечност, преди да достигне мократа чаша. Вдигна я до устните си и каза с глас, който не приличаше на нейния:

— За годишнината ни.

— Просто пихме по едно питие — обясняваше тя на Крис, докато си събличаше палтото на входа.

Когато се обади у Скъли да каже на Крис, че има среща с Уин, той веднага се развесели и обеща да си бъде вкъщи, когато се върне. Сега, като видя за пръв път от седмици в очите му да свети интерес, тя съжали, че му е казала. Няма смисъл да разпалва надеждите му.

— Чия беше идеята: на татко или твоя? — Крис чак се беше ухилил.

— Негова.

— Така си и мислех.

— Срещата беше делова… просто трябваше да обсъдим едни юридически проблеми.

— Както кажеш — слабичките му ръце бяха скръстени пред гърдите и той се взираше в нея като стар и мъдър гадател, който й предсказва бъдещето с кристална топка. — Но ако пак те покани, да не кажеш, че не съм те предупредил.

— За какво? — попита Грейс, като се мъчеше наистина да изглежда в неведение.

— Татко. Той още не се е отказал двамата да се съберете.

Тя грабна една от възглавничките на дивана и я метна по него. Крис я хвана с изненадваща ловкост и я хвърли обратно към нея, а в гърлото му заклокочи смях като в отдавна пресъхнал кладенец. Грейс се престори, че не забелязва. Ако отбележи факта или го похвали, той ще се прибере обратно в черупката си, а моментът беше прекалено сладък, за да го пропилява.

Искаше да му каже: „Не можем да върнем нещата такива, каквито бяха.“ Но изразът на слабото, неспокойно лице на Крис, което за момент беше станало по-открито, й пречеше да произнесе болезнените думи.

— Не е ли време за сън? — попита Грейс и погледна демонстративно часовника си. — Утре си на училище.

Крис кимна и се затвори пак в себе си. Каза с преднамерена небрежност:

— Мисля дали да не се обадя първо на Хана. Да видя как е.

— О? — Грейс се опита да не изглежда прекалено изненадана. Наистина, Крис и Хана като че добре се разбираха на хижата, но кога са станали толкова добри приятели, че да си звънят по телефона?

— Напоследък нещо е потисната — довери й Крис, като сниши глас и се озърна, сякаш Хана витаеше някъде наоколо и подслушваше. — Не знам, може би се разделя с гаджето си или нещо такова. Нищо не ми е казвала, но… — Крис я погледна с онзи строг критичен поглед, който Грейс толкова добре познаваше. — Мамо, не може да не си забелязала колко затворена е станала напоследък.

Грейс веднага изпита някаква тревога. Не, не беше забелязала. Дали затова и Джек беше толкова затворен тази вечер? Да не би нещо с Хана да не е наред, а Джек да си мълчи, защото смята, че нея няма да я интересува?

— Съжалявам, Крис, май и аз съм била малко необщителна — каза тя. — Ако я намериш, предай й много поздрави.

Поздрави? И двамата разбираха колко смехотворно е това. Най-многото, което можеше да се каже за отношенията й с Хана, беше, че след принудителното им съжителство в хижата повече или по-малко са сключили крехко примирие.

Но дали това стига?

Четиринадесета глава

— Кат? Там ли си още? — Хана натисна още веднъж бутона на телефона, за да е сигурна, че няма да прекъсне. Комбинираните линии можеха да бъдат толкова досадни… особено когато разговорът е бил прекъснат от Крис. Отърва се възможно най-бързо, без, надяваше се, да е била груба.

Слава Богу, чу гласа на Кат.

— Кой беше?

— Никой. Просто синът на приятелката на баща ми. Откак разбра, че не хапя, е заприличал на пораснало пале, което все гледа да ме близне.

— Искаш да кажеш, че си пада по тебе? — Кат беше ужасена.

— Не… нищо подобно — бързо поясни Хана. — Нещо като „аз и кака“.

Което, като се има предвид отношението й към евентуалната женитба на татко й с Грейс, не беше много по-приятно.

— Всъщност той просто искаше да ме чуе. Да види дали съм добре.

— Защо да не си добре?

Хана си пое дълбоко въздух. Да каже ли на Кат? В края на краищата Кат дори не забеляза, че нещо не е наред. Все пак тя е най-добрата й приятелка. И умее да пази тайни. Още тогава, в шести клас, дори да й бяха изтръгнали ноктите един по един, тя нямаше да изпорти Линдзи Уебър, че се е съблякла по бельо, защото е играла покер — стриптийз с Роби Бърнс и Скот Търнбъл. При това Кат не харесваше Линдзи.

Хана се вмъкна в розово-зелената си спалня с тапети от Лора Ашли и покривка за легло със същия десен, притисна слушалката до ухото си и бутна вратата с босата си пета. Майка й беше на работа, но Бен дойде да вземе някакъв стол или нещо подобно, който майка му беше дала за апартамента. Хана не искаше да я чуе.

— Работата е там, че… — тя сниши глас — … мисля, че може да съм бременна.

Хана усети, как у нея се надига ридание, но го преглътна. „Може и да не съм. Може би просто този месец ми закъснява.“

— Ох, Хана — възкликна Кат с толкова тих глас, че прозвуча почти като стенание. — Сигурна ли си?

Хана усети как синусите й се изпълниха със сълзите, които сдържаше.

— Минаха две седмици, а досега никога не ми закъсняваше. Още не мога да повярвам. Искам да кажа, нали, не е като просто да сме го направили, без да използваме нещо.

— Ти и Кон? — Гласът на Кат сякаш идваше много отдалеч, толкова тих, че Хана едва я чуваше, все едно се обажда от Бангладеш.

— Разбира се, че Кон. Какво мислиш, че съм спала с половината училище? — извика тя, изведнъж ядосана на Кат, пък и на целия свят.

— Хана, не бесней. Просто ме зашемети, това е всичко. Чуй, искаш ли да дойда? Би трябвало да се упражнявам с цигулката, но майка няма да каже нищо, ако й кажа, че ми помагаш с някое съчинение или нещо такова. Те са те заплюли за голям мозък.

Как не, помисли Хана. Може да се справи с пословично трудния курс по физика на доктор Блейк, да бие практически всички на кръстословици, да направи цял Ноев ковчег от хартия. Ама като е толкова умна, защо не й стигна акълът да не забременява?

— Благодаря — отговори тя на Кат, но трябва да попълвам молбата за кандидатстване в колежа. — Крайният срок на приема в Йейл изтичаше само след четири дни, а тя дори не е почнала есето. Едва сега осъзна реалността на дилемата си. — Боже, Кат, та аз дори не знам със сигурност дали ще ходя в колеж.

Не беше обмисляла нещата толкова надалеч, но сега си зададе въпроса дали тя, която би легнала пред стачния кордон на защитниците на аборта, ще има куража да прекъсне една бременност.

— Каза ли на Кон? — попита Кат и рязко я върна към първоизточника на всичко това.

— Още не.

Сега, когато го каза на глас, не беше сигурна защо не осведоми Кон. Но, от друга страна, от нощта, когато отиде у тях, с Кон почти не бяха оставали насаме. Винаги бяха с компания, висяха у Тайлър или у Джил, или у Маги, или пък след училище отиваха с тайфата на пица. Сега Хана се запита дали тя е организирала нещата да бъдат така… или на Кон му е неловко с нея. Тя прибави:

— Няма смисъл да му казвам, преди да съм напълно сигурна.

— Опита ли от онези домашните тестове? — попита Кат.

— Да — Хана прехапа устни, за да не се разплаче. — Нищо не се появи.

— Ох, значи всичко е наред — Облекчението в гласа на Кат беше огромно. — Не разбирам, Хана. Ако…

— Невинаги показват вярно — прекъсна я Хана. — Помниш ли онова лято, когато работех временно в кабинета на един лекар? Веднъж дойде една жена, която мислеше, че има тумор, защото си направила един такъв тест и той дал отрицателен резултат. Но беше бременна в четвъртия месец, затова й беше толкова голям коремът.

— Боже, колко ужасно! Непременно ще предпочета тумора. Тогава поне на нашите ще им е мъчно, вместо да искат да се откажат от мене със закон.

Изведнъж Хана осъзна от кого крие всичко това. Не от Кон. От родителите си. Най-вече от баща си.

— Защо, мислиш, съм толкова притеснена? — попита Хана. — Ако наистина съм бременна, родителите ми ще трябва да узнаят. Татко… — Тя си пое развълнувано дъх. — Ох, Кат, той винаги ме е смятал за толкова способна и отговорна. Ще се почувствам толкова тъпа. Безнадежден клиничен случай.

— Но ще разбере, нали?

— Да, вярно, за разлика от майка няма да му излезе пяна на устата, но ще… Ох, Кат, толкова ще бъде мил. Също както когато бях на пет години и трябваше да ми вадят сливиците. Въпросът е, че вече не съм на пет, а той ще се държи с мене, все едно съм.

Като притисна телефона до ухото си, Хана избухна в сълзи. Не можеше да се спре. Беше като в някой от онези долнопробни филми от петдесетте години, където девойката „е закъсала“ (винаги го наричаха така, все едно са я хванали да преписва на изпит или да краде от магазина) и би предпочела да я съдят в Нюрнберг за фашистки военни престъпления, отколкото да признае на родителите си, че е забременяла. Хана влезе в банята между своята стая и бившата стая на Бен. Но той отиде в колежа още преди тя да почне училище, та едва си спомняше кога Бен е живял тук. Сега, докато слушаше тихото шумолене от стаята, която беше станала кабинет на майка й — Бен разместваше мебелите или каквото там правеше — Хана усети раздразнение. Защо Бен идва непрекъснато? Когато майка им го изнудва да ходи с нея на всичките й мероприятия, не може ли просто да й каже го остави да си гледа живота?

Със свободната ръка Хана посегна за салфетка. Кутията беше празна и тя си откъсна малко тоалетна хартия, която се разпадна още докато се опитваше да си избърше носа. Представи си Кат на другия край на линията, просната на леглото в стаята си, и й се прииска приятелката й да е тук. Но, от друга страна, й беше неприятна мисълта някой, дори най-добрата й приятелка, да я види в това състояние — отпусната на тоалетната чиния в тази глупава баня, която майка й беше облицовала с розови мраморни плочки и месингови смесители с формата на скачащи риби. С подпухналото зачервено лице, с топката разкъсана тоалетна хартия, притисната до лицето, за да не й потече носът, тя се почувства като дърта шафрантия, която случайно е попаднала в дамската тоалетна на „Сент Реджис“[1].

— Виж какво, сигурна съм, че някак нещата ще се оправят… — Кат звучеше толкова нещастна заради нея, че Хана усети нова вълна от сълзи, които заплашваха да прелеят. Ако имаш нужда от нещо, каквото и да е, тук съм.

— Благодаря… но сега най-много имам нужда да стане чудо.

— Да, вярно, но ако Кон вземе да се прави на непукист или нещо от този род, с удоволствие ще го ритна в задника — чу усмивката в гласа на Кат.

— Не виня Кон — предупреди Хана. — Не ме е принудил с пистолет в ръка. Все пак — усети една мъничка усмивчица да се прокрадва в гласа й — благодаря за предложението.

— Слушай, Хана… трябва да вървя — гласът на Кат драматично затихна. — Тъмничарите са пред вратата. По-добре да не ни чуят.

— Да, разбира се. По-късно?

— По-късно.

След като затвори, Хана се наведе над умивалника да си наплиска лицето със студена вода и усети остър спазъм не както когато й идваше мензисът, а високо в стомаха, както боли, когато си тичал много бързо. Тя ахна, сграбчи студения ръб на мраморния плот и зачака да й мине.

От течащата вода и собственото си неравно дишане не забеляза движението, трепнало в огледалото, и не чу звука от затварянето на вратата — тази срещу ваната, която беше за стаята на Бенджамин.

В събота още не й беше дошъл и Хана вече наистина се отчайваше. За да отвлече мисли от проблемите си, се потопи в съчинението за „Йейл“, за децата от 152-ро в Унууд, където беше преподавала след училище миналата година. После се сети за кандидатстудентската такса. Няма смисъл да иска парите от майка си, Натали даде да се разбере, че всички разходи за образованието са територия на баща й.

Обади се у Грейс, където баща й обикновено висеше през почивните дни. Бинго. Крис, който вдигна телефона, й съобщи, че баща й се къпе.

— Кажи му, че идвам веднага — помоли Хана.

Но когато пристигна и си отвори, не завари нито баща си, нито Грейс. Само Крис си беше вкъщи, свит пред екрана на компютъра.

— Здрасти — поздрави я Крис, без да вдига поглед. Хана разпозна играта, която беше пуснал — „Симсити“. Задачата беше с графики да построиш цял хипотетичен град, а после да измислиш как да го управляваш. Едно само не можеше да разбере: как така деца, които още са прекалено малки, за да могат едновременно и да вървят, и да дъвчат дъвка, успяват да управляват цял град, и то вероятно по-успешно от възрастните. Крис май се справя добре, помисли тя, изненадана, че има нещо, с което той се справя добре, за разлика от нескопосаното имитиране на Джеймс Дийн.

— Къде е баща ми? — попита тя, като започваше да се ядосва. — Не му ли каза, че идвам?

Гадно й беше да стои в дома на Грейс, когато домакинята я няма. Хана внезапно изпита желание да хвърли ключа, даден й от Грейс. Не искаше да се чувства част от това място по какъвто и да било начин.

Крис я погледна смутено, а после сви рамене.

— Извинявай. Аз съм забравил.

Хана прехапа бузата си отвътре, за да не се разкрещи.

— Тръгна си преди няколко минути — продължи Крис. — А мама отиде да купи някакви неща в „Балдучи“. Направо се е побъркала покрай гостуването на баба… нищо че ще отседне у татко. Мама е замислила някаква голяма трапеза за сряда. Направо ще стане Тайната вечеря.

Крис се обърна към нея. В тъмната като пещера стая очите му сякаш запазиха отражение от светлината на екрана, смръщеното му лице я накара да си представи миеща мечка, стресната от святкането на фенер в нощен лов.

Хана се огледа и помисли: „Господи, как може някой да живее така?“ През полузатворените щори се процеждаше сива светлина и открояваше неоправеното легло, до него стол и шкафче, затрупани с боклуци — мръсни дрехи, купища стари комикси, празни кутии от спрайт, прашна на вид колоездачна каска, слушалки от уокмен, оплетени във валмо омърляни ленти.

По принцип не би забелязала тези неща или пък нямаше да й направят впечатление, но точно сега всичко я дразнеше, Крис имаше вид на човек, настроен за разговор, обаче този път няма да се остави да я въвлече в ролята на по-голяма сестра. Понечи да си тръгне, но унилия израз на Крис я спря.

„Самотен е“ — помисли Хана. Хрумна й, че Крис прилича на самата нея: отблъсква хората, а в същото време се надява те да го харесат въпреки това.

— Разбираш ли се с баба си? — попита Хана и издири крайчец от леглото, където да приседне.

Крис сви рамене, но погледът му стана по-мек.

— Да, с мене тя не се държи като с майка. По-рано правехме разни неща заедно, например ходехме до едно езеро, където тя има вила. Само дето сега се отнася с мен, все едно съм сирак — погледът му се разходи из стаята. — Например като й ходя на гости, ми разопакова куфарите и изпира всичко, преди да го прибере. Все едно си мисли, че майка не ме пере, или нещо такова.

— А, знам какво имаш предвид. Моята баба още ми опява да си мия зъбите.

Крис наведе глава и подпря лакти на коленете си, а плешките му щръкнаха под размъкнатата тениска.

— С Нана, баба ми, както и да е, но с мама и татко… — гласът му замря, а после се издигна отново с неочаквана ярост. — Разводът е тъпо нещо.

— Да, в една категория с киселинния дъжд и обезлистването на джунглата.

„И това да си бременна.“

Крис вдигна отново поглед и тя се стресна, като видя, че в очите му блестят сълзи.

— Хана? Може ли да ти кажа нещо?

— Разбира се. Ако искаш.

— Татко иска да отида да живея при него.

— Нищо ново! Нарича се разчекване. През Средновековието са мъчили по този начин затворниците и престъпниците. В наши дни му викат съвместни родителски права.

— Не, искам да кажа, наистина да живея при него. Да се пренеса там. Завинаги.

— Майка ти знае ли? — Глъсът й се сниши, макар че бяха сами в къщата.

Крис поклати глава, изглеждаше по-нещастен от всякога.

На Хана леко й прилоша. Какво би станало, запита се тя, ако утре сутрин на закуска небрежно съобщи на майка си, че се мести при баща си?

Внезапно и болезнено, като отлепяне на лейкопласт, осъзна, че майка й сигурно няма да се трогне особено. Е, да, ще извади кутията с носни кърпички и ще зареве, после ще започне с укорите, ще обвини нея, задето всички, които обича, я изоставят, после ще каже, че татко й я иска само за да отбележи точка в резултата… но истината е, че майка й е толкова заета да издирва антики и тапети и да ходи по безкрайните си благотворителни мероприятия, че, в последна сметка, едва ли ще се трогне толкова, колкото би се трогнала Грейс за Крис.

— А ти какво искаш? — попита го Хана. — В смисъл, ако зависеше само от нас, децата, което никога не става.

— Не знам. — Компютърът зад него издаде тъничък звук като на притиснато в ъгъла мишле. В мътната светлина мониторът му светеше като огромно, фосфоресциращо око. — Това, което искам аз, няма да стане, така че сигурно няма значение.

— Имаш предвид, майка ти и баща ти да се съберат?

— Нещо такова — гласът му издаваше, че се чувства неловко, като дете, което знае, че е прекалено голямо да вярва в дядо Коледа, но въпреки това вярва.

— Искаш ли да знаеш какво мисля? — Хана с изненада разбра, че вече не се чувства толкова нещастна. — Мисля, че решението не трябва да зависи от тебе. Щом като не си сигурен.

— Но ако кажа на татко, че не искам да живея при него, той ще се чувства ужасно. Ще мисли, че обичам мама повече от него.

— А майка ти, тя какво ще помисли?

Крис не каза нищо, само втренчи поглед във върховете на мръсните си маратонки.

Възцари се празно, неловко мълчание. Странно, на Хана й стана мъчно и за Грейс. От онази нощ в хижата, когато Грейс й подари якето, което тя почти не беше сваляла от гърба си оттогава, — чувствата й към Грейс бяха по-объркани от всякога.

Стана и се приближи до Крис. Постави леко ръка на рамото му и непохватно го погали. Няма начин да оправи положението с думи. Но може би Крис просто има нужда да знае, че някой е на негова страна.

Някой, който разбира как точно се чувства.

Хана обличаше коженото си яке, когато вратата се отвори и Грейс влезе. Сърцето на Хана подскочи, после в ума й се промъкна една странна мисъл. Ами ако разкаже на Грейс, че се опасява да не е бременна?

Грейс няма да избухне… пък и така или иначе, мнението на Грейс за нея трябва вече да е толкова ниско, че няма накъде много да се влошава.

„Боже, не мога да повярвам, че си мисля такова нещо.“

— Хана, каква изненада! — Косата на Грейс, която стигаше до нивото на брадичката й, беше разрошена от вятъра, а бузите й бяха поруменели от студа. — Не те очаквах.

Грейс премина покрай нея, натоварена с покупките и Хана усети хладния полъх отвън. Кожата й настръхна, докато наблюдаваше как Грейс стоварва продуктите в кухнята.

Добре де, да й каже ли? Преди да е изгубила кураж?

„Да, ама ако по някакъв начин го използва срещу тебе? Ти не би ли го сторила, ако знаеше нещо толкова пикантно за нея?“

Като осъзна, че вероятно би направила нещо такова, само се почувства по-зле.

— Аз не… Искам да кажа, тъкмо си тръгвах — Хана се запъваше непохватно и смутено.

— Е, добре тогава… няма да те задържам.

Грейс не изглеждаше разочарована, по-скоро май изпита облекчение. Хана имаше чувството, че е излъгана. Преди няколко седмици би се радвала да види, че Грейс най-после отстъпва, но сега… Е, чувстваше се някак отблъсната.

— Мога първо да ти помогна да разтовариш тези неща. Не бързам особено за никъде. — Думите се изсипаха, преди да осъзнае, че ги произнася… и Хана почувства как се напряга, както когато в метрото я заговарят напълно непознати хора. Наистина ли предложи на Грейс помощта си?

Хана разбираше, че Грейс също е слисана. Тя гледаше втренчено Хана над кухненския плот и въртеше на пръст връзката с ключовете. Чуваше се дрънчене, което помагаше и на двете да не се съсредоточават прекалено върху стряскащото предложение на Хана.

— Разбира се — отговори приветливо Грейс. — Още две ръце ще са ми от полза. Не е толкова много, но ако се съди по състоянието, което изхарчих, трябваше да е цял камион. Казвам ти, цените в „Балдучи“ могат да накарат всеки нормален човек да се понесе с писъци към най-близката лудница. Обикновено не пазарувам там, но майка ми ще идва на вечеря… — Тя направи гримаса. — Е, знаеш как е.

Хана слушаше брътвежа й и вместо да се подразни както обикновено, се почувства някак подкрепена. Приказките на Грейс бяха като течение, което даваше на Хана възможност да плава в океана от лоши чувства, вечно кипящи около тях. То я държеше на повърхността, а ръцете й подскачаха нагоре, за да извадят консервите, бурканите и найлоновите торби с мокри зеленчуци и да ги подредят в хладилника или по шкафовете.

— Май ще готвиш нещо наистина засукано — Хана се сети за вечерята тук, когато повърна на пода в банята, и веднага съжали, че не си е държала устата затворена.

— Може и така да се каже — отвърна Грейс, изпъната на пръсти, за да намери място за кутията с ориз на една претъпкана лавица. — Само че повече ще прилича на ритуално човешко жертвоприношение. Разбираш ли, има някои неща, за които никога не порастваш достатъчно. — Тя хвърли поглед над рамото си. — Родителите са едно от тях.

— Да, знам — успя да се усмихне натегнато.

„Защо се съгласявам с нея?“ — зачуди се Хана. Всичко ставаше прекалено объркано… първо се сприятели с Крис… а сега това.

„Просто й помагам, не е равносилно на световен мир“ — припомни си незабавно.

Накрая, когато всичко беше подредено, Грейс седна на един от високите столове пред плота и прикова Хана с поглед, който съдържаше толкова силно любопитство, че тя изведнъж се смути и се почувства… изобличена. Хана хвърли поглед към коридора с надеждата, че компютърната игра вече е втръснала на Крис, той ще влезе случайно тук и ще я спаси.

„От какво? — запита тя сама себе си. — От някакво тъпо желание да си излея душата пред човек, който вероятно ме мрази? Или от откритието, че Грейс може всъщност да ми даде някой полезен съвет?“

— Благодаря за помощта. Неудобно ми е да те задържам — каза Грейс, като й предостави прекрасна възможност да се измъкне. — Ще кажа на татко ти, че си го търсила.

Не попита любезно за училище или за комитета „Зелена планета“, на който беше председател, не пусна няколко леки намека какви забавни неща могат да правят заедно следващото лято, къде може да отидат. Грейс, без да го казва направо, я подканваше да си върви.

И това не е само днес, осъзна Хана. След онази седмица в провинцията, когато стъпваха на пръсти една около друга, Грейс се държеше с приятна любезност, но нищо повече — не я караше да прави или да не прави нещо, не искаше нищо от нея… просто си съществуваше. Като размисли за това, Хана се зарадва, но в същото време не й изглеждаше напълно редно.

— Грейс? — Хана седна на един стол наблизо, защото внезапно се почувства твърде уморена, та да си ходи. Освен това, къде би могла да отиде. — Някога да си… — тя спря, гласът й неочаквано беше пресъхнал. — Няма значение.

Хана зачака Грейс да я подтикне да продължи. Но Грейс не го направи. Тя просто си седеше, гледаше Хана с невинните си лешникови очи и си играеше с дългата навита касова бележка, като я развиваше и навиваше около пръста си.

— Това, което направо ме убива — каза тихо, — е кафето. Влизаш, значи, в „Балдучи“, където има двайсет и пет вида кафе, и стоиш там, докато не започне да ти се струва, че от избора ти зависи съдбата на целия свят. Наистина е смешно, защото аз изобщо не се колебах, когато купувах тази мансарда, макар че тогава беше пълна развалина. Понякога е по-лесно да затънеш от тъпи, дребни неща.

Хана знаеше, че ако Грейс я беше подканила, щеше да се прибере обратно в черупката си. Но сега не можеше повече да се сдържа.

— Мисля, че може да съм бременна — изтърси тя, като говореше на чайника до котлона, сигурно отдавна изстинал, с обвита около дръжката ръкохватка.

Грейс мълча много дълго и Хана реши, че не е чула — или, което е по-лошо, се преструва, че не е чула. Най-сетне попита:

— Говорила ли си за това с някой от родителите си?

Хана поклати глава и усети, че пак се чувства нещастна. Толкова беше странно да се изповядва пред Грейс, като първия път, когато хвана волана в колата на татко си, без да е сигурна, че иска да кара… но и без да иска да спре.

— Няма да питам дали някой така образован и интелигентен като тебе е използвал контрацептиви. Ето защо ще приема, че каквото и да е било, не е свършило работа — каза Грейс равно, без да чете лекция, просто констатираше. — Права ли съм?

— Конрад…

— Не, не приятелят ти. Имах предвид тебе.

— А, е, не съвсем. Искам да кажа, ами, не.

На Хана никога не й беше хрумвало, че презервативът не е непременно достатъчна предпазна мярка.

— Тогава е просто — каза Грейс, която изведнъж заговори отсечено и делово, след което стана да вземе телефона от стената. — Ще се погрижим да не се притесняваш така всеки месец.

— Ами ако съм бременна?

— Щом е използвал презерватив, сигурно просто закъснява… но ако наистина си бременна… ще решаваме този проблем, когато сме сигурни, че съществува. — Тя взе от плота малък телефонен указател в кожена подвързия и започна да прелиства страниците. — Виж сега, имам страхотна гинеколожка. Тя приема пациенти дори в събота. Ще видя дали може да те вмъкне някъде.

Кацнала на високия си стол, заслушана как Грейс уговаря някаква секретарка да й определи час в последната минута, Хана имаше чувството, че не се е разделила само с тайната си. Беше се отказала от управлението на живота си. Защо не може да действа хладнокръвно като Грейс?

Половин час по-късно Хана лежеше по гръб в лекарския кабинет, където стените бяха боядисани в меко прасковено жълто, с окачени по тях гравюри на майки с деца, а една млада жена със сплетена на плитка отзад тъмна коса нежно я опипваше.

Най-сетне позволиха на Хана, която не знаеше кое у нея надделява, страхът или неудобството, да стане. Сърцето й биеше лудо, докато покриваше колене с еднократната нощница. Опита се да каже нещо, но езикът й беше като надебелял и й беше трудно дори да преглъща.

Докторката я спаси с думите:

— Ще направя и анализ на урината, може да стане направо тук, в кабинета. Но съм деветдесет и девет процента сигурна, че не сте бременна.

Изведнъж на Хана й се зави свят. Ако не беше седнала вече, сигурно сега щеше да й се наложи. Но облекчението се вля в нея като хелий, направи я лека, почти въздухоплавателна. Тя кимна и се опита да се съсредоточи, докато жената, на вид твърде млада да бъде лекарка, й обясняваше как да използва диафрагма. Няколко минути по-късно, след като бяха готови отрицателните резултати от анализа на урината, тя полетя към съблекалнята и успя някак да напъха безтегловното си тяло в дрехите.

Хана влезе в чакалнята, където Грейс седеше и четеше списание, и се опита да се усмихне. Но устата й сякаш беше отделена от останалото тяло, свиваше се и се разпъваше конвулсивно, както проблясва повредена електрическа крушка.

Грейс се изправи. Един поглед явно й каза всичко, което трябваше да знае.

— Искаш ли да чуеш нещо наистина смешно? — попита тя, като освободи Хана от нуждата да говори. — След като изприказвах всички тези приказки за кафето, ей сега осъзнах, че не съм купила никакво кафе. В онова малко магазинче на ъгъла трябва да има.

Хана почти не проговори, докато не се качиха в таксито.

— Няма да кажеш на татко, нали? — попита тя, когато нов ужас си проправи път през облака на радостната еуфория. — Няма защо да знае, щом всичко е наред, нали?

— Няма абсолютно никаква причина — съгласи се мило Грейс.

— Обещаваш ли?

— Напълно.

Хана се почувства преизпълнена с благодарност. Но после един тих, подъл гласец в мозъка й просъска: „Внимавай. Бъди нащрек. Не се оставяй да те подмами. Сега тя има коз срещу теб и може да го използва.“

[1] „Сент Реджис“ — хотел в Ню Йорк — Б.пр. ↑

Петнадесета глава

В понеделник Бен тръгна рано от работа, за да прибере колата си от сервиза на Десета и Деветнайсета, но докато изчака непохватния механик да приключи с ремонта, вече минаваше шест. Помисли дали да се прибере направо вкъщи, но реши вместо това да хапне хамбургер в „Емпайър дайнър“ и да хване някоя ранна прожекция в „Триплекс“ на Двайсет и трета. Най-малкото това ще погълне вниманието му и няма да мисли непрекъснато за Нола — напоследък беше развил този обезпокояващ навик.

Филмът се оказа боза. Разказваше се за някакво бездетно семейство, което се опитва да осинови бебето на неомъжена майка. Голяма досада. Но докато караше към къщи, Бен се размисли за телефонния разговор между сестра си и приятелката й, който беше подслушал миналата седмица. Дали е възможно Хана наистина да е бременна? Кой би си помислил, че умната му малка сестричка може да се подхлъзне така?

Надяваше се уплахата на Хана да се окаже фалшива тревога. В същото време се питаше дали тя не заслужава да й се напече малко под задника, просто за разнообразие. Ако татко знае, че спи с разни пикльовци, няма да има толкова високо мнение за скъпата си малка дъщеричка…

Натисна спирачки, за да избегне сблъсъка с едно такси, което се престрои пред него в последния момент, и мислите му неизбежно се върнаха към работата както винаги, когато се сетеше за баща си. Успя да успокои Роджър Янг — поне за момента — въпреки неблагоразумието на Джек Голд. А Литературната гилдия и Клубът „Книга на месеца“ с нетърпение чакаха завършен ръкопис от творбата на Хардинг, която в края на краищата купи за сто и осемдесет хиляди. Но що се отнася до писмата на Нола — засечка. Тя не му ги предлагаше… а той не ги искаше от нея.

Обаче в момента не го притесняваше фактът, че прекарва нощ след нощ с Нола, а си тръгва с празни ръце. По-важно е да си отговори на въпроса защо това сякаш няма вече значение.

В някакъв момент от последните няколко седмици и (той не можеше да определи точно кога) престана да се ръководи в постъпките си от писмата, а от нещо друго, което неимоверно много вдигаше залога. Любов? Невъзможно — не и Бен. Но никога преди не беше изпитвал такива чувства към жена… и това го плашеше.

Сякаш да докаже, че може във всеки момент да скъса с Нола както с десетки други жени преди нея, Бен вдигна телефона в колата и набра номера. Чу сигнала „свободно“ пет-шест пъти, преди тя да вдигне слушалата.

— Здравей — каза Бен с нисък, подсказващ интимност глас.

— Здрасти, какво има? — тонът й беше малко разсеян, не издаваше кой знае каква радост.

Бен се намръщи и зави от Седма на Кристофър.

— Нищо особено — отвърна жизнерадостно. — Виж, за тази вечер…

Мислеше да й каже, че няма да намине, както й обеща между другото вчера. Ще й пробута баналното извинение, че е изтощен от напрегнатия ден, от безкрайните пазарлъци с агентите и счетоводителите, от разправиите с писателите.

Обаче Нола го изпревари с една крачка:

— О, Боже, Бен, напълно забравих. Виж, наистина съжалявам. Дани е с температура, а Таша май също се е заразила. Ей сега ги сложих в леглото.

— Нищо, и без това е късно — Бен говореше безгрижно, но неизвестно защо се подразни. Коя е тя, че ще го чупи него? После се чу да казва:

— Въпросът е тебе кой ще сложи в леглото?

Това определено не беше в сценария, но въпреки това Бен затаи дъх.

Нола се засмя със своя прекрасен волен смях и през тялото му пробяга сладостна тръпка.

— Да не би да се кандидатираш, господине?

— Ако търсите да наемете някого.

Това пък защо го каза? И защо, след като куфарчето му е пълно с ръкописи, а само на една пресечка у дома го чака жадуваният горещ душ, защо завива по Хъдсън, към къщата на Нола?

Бен не знаеше. Все едно се намираше във властта на някаква странна магия. Не виждаше булеварда, пълен с коли дори сега, в девет и половина, нито осветените витрини, които проблясваха от двете му страни. Умът му запълни образът на Нола: полегнала на леглото, съвсем гола, без нищо, освен приканващия поглед.

— Ял ли си? — попита Нола, след като окачи палтото му на закачалката в преддверието и тръгна към кухнята. Мога да ти приготвя нещо, ако не си твърде придирчив.

— Не, благодаря, хапнах хамбургер, след като взех колата — каза й той.

— Тогава нещо леко? Флорин и момичетата направиха бисквити с шоколадови стърготини.

— Не бих отказал нещо сладичко.

Тя разбра шегата му, засмя се и не се възпротиви, когато я взе в прегръдките си.

— Мама не ти ли е казвала, че е вредно да ядеш много захар?

— Сигурно ми е казвала. Но това никога не ме е спирало.

Той понечи да я целуне, Нола нежно го отблъсна.

— Не, чакай, Бен, нека идем горе и да си поговорим като нормални хора.

— За какво искаш да говорим?

— Не знам. Каквото и да е. Нищо особено. Например почти нищо не си ми казвал за работата си. Знам само един-двама от авторите ти.

— Добре, даже ако искаш, ще ти дам куп ръкописи за четене — пошегува се Бен, но се почувства странно объркан, както често му се случваше с Нола. Сякаш тя държеше юздите в ръцете си, а не той.

— Сигурна съм, че няма да се наложи — Нола се засмя и тръгна пред него към гостната. — Нещо за пиене?

— Не, благодаря. Нали знаеш, че трябва да карам до нас? — Бен не можа да сдържи нотката на раздразнение в гласа си. Нола винаги настояваше да си тръгне, преди да заспи в голямото й топло легло. Непрекъснато му повтаряше, че не може да поеме риска дъщерите й да ги заварят заедно.

— Вярно, забравих — тя невъзмутимо седна на дивана до него, протегна ръка и прокара пръсти през косата му, като че самият той е още дете. Бен усети, че се възбужда, но в същото време искаше да натисне спирачките и да поеме в ръцете си управлението на влака — беглец, където се бе озовал по неясен за самия него начин.

Той рязко я притегли към себе си, но усети как тя го отблъсква с лек смях, в който се долавя ядосана нотка.

— Ей… закъде си се разбързал? — попита Нола. — Имаме много време. — Тя скръсти ръце пред гърдите си. — Та така, какво ми разправяше? За ръкописите?

— Повечето е доста отегчително за човек извън професията отговори Бен. — Все пак откъде този внезапен интерес?

— Защо не?

Бен се запита накъде води разговора Нола. Тогава изведнъж проумя.

— За моите автори ли искаш да научиш… или за Грейс?

Нола се намръщи и изведнъж съсредоточи цялото си внимание върху един разнищен конец от възглавничката на дивана.

— Аз… обмислих някои неща.

Сърцето му затуптя по-бързо и по-дълбоко. Усети пулса в главата си.

— За кое?

— За онези писма. Чудех се дали постъпвам правилно, като ги крия. Може би наистина трябва да ги дам на Грейс.

Бен усети как подскочи на мястото си, все едно е седнал на нещо остро. Какво да каже? Мисли, мисли! Възприе тон, в който, надяваше се, звучи съвсем повърхностен интерес, и попита:

— Дали идеята ти е добра? Искам да кажа… няма ли по този начин да оставиш всичко в ръцете й?

— Сигурно е странно, че аз го казвам, но й вярвам.

— Не казвам, че ще се опита да те очерни… — Бен започна да се поти, а обривът го засърбя. Но от пламтящата джунгла в главата му някак изскачаха верните думи.

— Виж, Нола, щом веднъж Грейс предаде книгата си, конците ще дърпа „Кадоган“. Нали разбираш — цитати, извадени от контекста и слепени заедно, за да звучат по-сензационно.

Нола смръщи чело:

— Ти работиш в „Кадоган“. Да не искаш да кажеш…

— Точно това имам предвид — прекъсна я Бен. — Мисля си, че ако ми дадеш писмата, ще се погрижа първо да ги видят юристите ни. Ако аз организирам цялото нещо — а това, повярвай ми, го мога, ще контролираш много повече използването им.

Дали не издава нетърпението си? Нола го гледаше особено, дръпнала назад глава, така че брадичката й почти се скриваше от високата яка на светлобежовата туника, която беше комбинирала с черни велурени панталони.

— Чакай малко, какво става? Нали още в началото решихме, че ти няма да се месиш в тази бъркотия.

— Така е — Бен сви рамене. — Просто исках да ти помогна.

— Виж, аз съм голяма. Нямам нужда от тебе.

Нямам нужда от тебе. Бен я зяпна неразбиращо. Досега никоя жена не му беше казвала подобно нещо дори между другото, както Нола. Защо се мисли за по-различна?

Той огледа затвореното й лице, потайните зелени очи, плътните устни, извити в крайчетата. Мисли се за по-различна, осъзна Бен, защото наистина е такава.

Различна.

Мътните я взели. Как го прави, да й се не види?

Бен кипеше отвътре, но се насили и се усмихна неестествено.

— Да оставим този разговор, а?

Странно, тя го побеждава, а той я желае. Повече от всякога.

Прегърна Нола и нарочно я зацелува леко, почти като погалване на перце. Целият пламтеше, изгаряше от копнеж, но тя не биваше да го разбере. Трябва да подготви нещата бавно.

Езикът му се плъзгаше в устата й, над плътните й устни, които го караха да си представя сочни ягоди. Забеляза как изпъкналите й скули хвърлят сянка върху бузите й и я правят да изглежда още по-екзотична и загадъчна. Проследи със зъби острите очертания на челюстта й и чу как дълбоко в гърлото й заклокочи звук, който приличаше повече на ръмжене, отколкото на стенание.

Бен прихлупи с ръка гърдите й, които бяха топли и тежки под блузата. Гладката материя, която се диплеше и плъзгаше под пръстите му, го възбуждаше дори повече, отколкото ако беше гола. Наведе се и целуна през тънкия като паяжина плат твърдото зърно на едната й гърда. Докато го смучеше, усети как се мокри коприната под устните му. Нола се заизвива бавно, сладостно, като измърморваше името му и шепнеше: „Не спирай. Моля те, не спирай.“

Но след това рязко и мъчително самата тя спря. Ръцете й се опряха в гърдите му и го блъснаха назад. Беше се задъхала, лицето й беше зачервено, но явно не беше забравила съвсем къде се намира.

— Бен… не тук. Момичетата може да ни видят.

— Ти нали каза, че спят.

Тя се разсмя — дълбок, дрезгав звук, който извираше от скрита и недостижима нейна част.

— Личи си, че не познаваш децата. Те са прочути с това, че изскачат, когато най-малко ги очакваш. Особено ако си мислиш, че спят.

— Тогава… — той я хвана за китките и се опита да я повдигне, докато ставаше. В този момент му се прииска да е малка и изящна, за да може да я вземе на ръце и да я отнесе до спалнята. Но Нола с нейните близо два метра му се противеше.

— Бен… недей. Мисля, че не е много уместно.

— Защо не, по дяволите? — сега вече Бен се ядоса.

— Казах ти. Дани е болна. Може да й потрябвам. Представи си, че съм с тебе и ние… — Тя спря и преглътна. — Не може ли да почакаме? Трябва ли да го правим всеки път, когато сме заедно?

Бен се чувстваше разочарован, нервиран и доста смешен, застанал така с опънат цип. Господи. Каква игра играе тази жена?

— Искаш го не по-малко от мене — каза Бен кисело, но се потърси от собствения си тон. Господи, звучи като някое гимназистче.

— Така е, но мога да почакам — отговори Нола. — Когато имаш деца, невинаги можеш да правиш каквото ти се иска.

Ето пак го изолира. Много важно, така или иначе не иска да споделя тази част от живота й. Притрябвало му е да бърше лепкави ръце на закуска, да изстъргва смачкани пастели от подметките си, да се прави, че му е интересно, докато някакво хлапе дърдори непрекъснато за училище.

В същото време Бен се сърдеше, че го държи настрана от някаква своя същност. Той жадуваше да я обладае точно в този момент, точно на това място, на килима, да прогони от ума всяка мисъл за децата, да я люби, докато не започне да крещи името му, да му вика да спре, пръстите й да се забиват в кожата му, да го сграбчват, докато тя се извива нагоре и все по-нагоре, за да поеме в себе си колкото може повече от него…

Бързо се завъртя настрани, за да не види Нола, че ерекцията му не спада.

— Е, няма нищо. Наистина трябва да тръгвам. Утре рано ще закусвам с една агентка, а още не съм прочел ръкописа, който ми прати.

— Бен — Нола се изправи. Погледът й, почти на едно ниво с неговия, беше хладен и не се извиняваше. Но устните й се извиха в усмивка, а думите й бяха топли. — Може ли да поискам реванш? Утре вечер? Защо не дойдеш на вечеря, така момичетата ще те опознаят по-добре.

Той помисли дали да не откаже вечерята и както обикновено да я изведе някъде навън, или просто да дойде, след като децата си легнат. Но нещо в начина, по който го оглеждаше — като че може да открие някакви недостатъци, — го накара да кимне и да попита:

— В колко часа?

Вече беше излязъл и беше преполовил пътя до колата, паркирана зад ъгъла, когато се сети, че Нола не беше казала със сигурност дали е решила да даде писмата от сенатора на Грейс, или не.

Шестнадесета глава

Когато в сряда Грейс се прибра от библиотеката на Четирийсет и втора улица, минаваше шест часът. Цял ден се рови в стари вестници и списания, за да открие снимка на баща си с Маргарет. Намери само една — неясна фотография на ЮПИ, на която двамата слизаха по стълбите на Сената. Маргарет вървеше на протоколните крачка-две след баща й и носеше купчина книжа.

Но без писмата на татко й до нея Маргарет щеше да си остане просто неговата неизменна делова сътрудничка. За какво тогава си дава този труд? Какво, запита се Грейс, би спечелила от всичките си проучвания, освен дето може би ще разбере какво е давала Маргарет на баща й, а майка й не е искала или не е могла да даде.

„Остави да спи зло под камък“ — почти чуваше как й се кара гласът на майка й.

Майка й.

Грейс погледна часовника си. Самолетът на майка й е пристигнал по-рано този следобед. Досега трябва да се е настанила при Уин, а след два часа ще бъде тук, макар и само, за да пийнат по нещо, слава Богу. Благословена да е Лила, задето я накара да промени първоначалните си намерения: „Помисли колко по-притеснено ще ти е, ако трябва да се потиш и над вечерята“ — посочи приятелката й. Без повече поощрения Грейс резервира места в „Лума“. Но това няма да реши всички проблеми. Пък и без тенджери за наглеждане и картофи за мачкане с майка ще трябва наистина да приказват. Как ще се държи тя? Какво ще си кажат една на друга? Ох, нищо няма да се получи!

„Ти и с Хана мислеше, че никога няма да се разбереш, пък виж какво стана с нея.“

Грейс се сети също и за писмото на Сиси, според което майка им имала някакви по-особени отношения с някогашния им преподавател господин Рос. Запита се дали сега, когато е влюбена (ако за това става дума), майка им ще бъде по-различна.

Събличаше си палтото на вратата, когато при нея дотърча Крис.

— Казах й, че ще се върнеш скоро — изгъгна той под нос, като погледна към кухнята. — Тя каза, че няма нищо против да почака.

Грейс усети как въздухът веднага излезе от дробовете и. Майка й? Дали не е пристигнала по-рано?

Тогава видя, че не е майка й. Гостенката им седеше изправена на дивана, с гръб към вратата. Стегнат кок, широки рамене… Нола? Да. Но тя не е от хората, които пристигат просто така, без предизвестие. Трябва да е нещо важно.

Грейс усети как адреналинът й се покачва. Приближи се, без да дава воля на надеждата, че Нола ще й сътрудничи за книгата. Всъщност една малка част дълбоко в нея почти се надяваше Нола да наминала просто да каже „здрасти“. Така на самата нея, на Грейс, няма да й се наложи да разкрие пред майка си болезнената истина за татко. Но въпреки това…

— Нола, каква изненада! — поздрави я Грейс — Ако знаех, че ще дойдеш, щях да се прибера по-рано. Отдавна ли чакаш?

Нола се изправи, като приглаждаше с ръце добре скроеното светло сиво-зелено сако, което носеше с шоколадовокафява пола до средата на бедрото. Само ботушите издаваха ограничения бюджет за дрехи — бяха лъскани толкова много, че приличаха на стари ръкави.

— Не особено — отговори Нола. — А и синът ти не ме остави да скучая. Разказа ми за новата си компютърна програма — Нола погледна развеселена Крис. — Кара ме да се чувствам като някакъв динозавър. Аз стигнах само до текстовия редактор. Да ме убиеш, няма да науча различните видове памет.

Крис се захили на Нола, което не беше обичайно за него.

— Някой път мога да ти покажа, ако искаш. Не е толкова трудно.

Грейс забеляза, че с Нола Крис се държи по-свободно, отколкото с повечето непознати. Може би беше заради самата Нола и нейната прямота. Всеки тийнейджър, помисли Грейс, сигурно притежава невидим детектор на лъжата, иначе как разбира за части от секундата кога някой се държи мило от любезност или за да направи добро впечатление на родителите му.

— Ще се радвам — Нола протегна ръка и само след миг колебание Крис я пое и я раздруса. — Добре, господине, а сега можеш да тръгваш. Върни се при компютъра си. Ти изпълни дълга си, като се погрижи за този динозавър.

Нола се засмя, а сиво-сините очи на Крис заблестяха в отговор.

— Най-добре иди си събери нещата — посъветва го Грейс, докато той отиваше към стаята си. — Баба ти ще те чака.

Уин помоли Крис да му погостува заради Корделия, която непрекъснато разправяше, че не вижда достатъчно често внука си.

Щом Крис изчезна по коридора, Нола се обърна към Грейс:

— Сигурно се чудиш защо пристигнах без първо да се обадя.

— Каквото повикало — отбеляза Грейс, която помнеше кога постъпи по същия начин. — Няма значение, радвам се да те видя.

Нола й се усмихна плахо.

— Какво ще кажеш за чаша вино? — предложи Грейс. — Имам малко бяло вино в хладилника.

Нола поклати глава.

— Може ли да седна? Дали не ти преча да си вършиш работата?

Грейс знаеше, че трябва да поразчисти преди посещението на майка си, да види дали има достатъчно лед, да провери дали Крис не е изпил всичката газирана вода в шкафа. Въпреки това махна с ръка към дивана, където дебелите възглавници още пазеха отпечатъка от тялото на Нола.

— Ни най-малко — заяви Грейс.

— Мога да остана само няколко минути — успокои я Нола. Седна, кръстоса крака, после отново ги разкръстоса и се наведе леко напред. — Всъщност, ако трябва да бъда честна, почти се надявах да не те намеря. — След миг колебание се пресегна и извади от отвореното куфарче до краката си, което Грейс забеляза едва сега, дебел пощенски плик. — Може би това ще обясни защо.

Гласът на Нола беше спокоен, но пулсиращата вена върху опъната кожа на слепоочието я издаваше.

Грейс се вцепени, не можеше нито да говори, нито да помръдне. Но вътре в нея се надигаше надежда. Надежда, примесена с ужас.

Втренчи се в ръцете на Нола, в необикновено дългите пръсти с широки плоски нокти, разперени върху плика. Къде е виждала преди такива ръце? После я осени спомен. Ами да, разбира се, това са ръцете на баща й…

Нола вдигна глава и погледите им се срещнаха. Разбра, че няма смисъл да обяснява на Грейс какво е донесла.

„Още не е късно да се откажеш — каза си Нола. — Можеш да ги сложиш обратно в куфарчето и да си тръгнеш. И никой нищо няма да узнае.“

После си спомни как снощи след тръгването на Бен измъкна картонената кутия от дъното на гардероба си — кутията, която лежеше непокътната от десет години и която тя изравяше вече втори път за последните две седмици. В нея бяха документите на майка й: копие от рожденото свидетелство на Нола, застраховки, снимки на племенници и племеннички като бебета, регистрационния талон на един стар понтиак, който отдавна се беше превърнал в метални отпадъци. А на дъното, завързани с вече пожълтяващ канап, купчинка писма, адресирани до Маргарет Емори с решителния, заострен почерк на Юджин Траскот.

Беше ли сгрешила майка й, като я накара да обещае, че няма никому да ги показва?

Разбира се, по онова време нещата са стояли по-иначе. Бял мъж и чернокожа жена. Женен бял мъж, който по една случайност бил и прочут сенатор. „Тя каза, че трябва да мълча, защото никой няма да разбере тяхната любов, че тя е по-особена… а такива неща често биват изопачавани, правят ги да изглеждат грозни.“

Само дето, освен всичко друго майка й беше просто уплашена. Боеше се точно от онова, което ще сполети Нола, когато историята се разчуе. Журналистите, отблъсквани досега, ще заприличат на клоуни в сравнение с кръвожадните екземпляри, които ще я нападнат по-късно. Вестниците ще започнат да печатат гадни, преиначени истории. Но дали е по-правилно да продължава като преди, със заровена в пясъка глава? Вместо да се чувства горда, че е сдържала обещанието си, Нола се срамуваше. Като стотиците пъти, когато беше лъгала Таша и Дани, че баща им е твърде зает, за да дойде да ги види, когато в действителност Маркъс пет пари не даваше.

Бен я накара да дойде тук, макар че вероятно не го съзнаваше. Неговият неочакван съвет в онази първа нощ да не дава писмата по ирония на съдбата я подтикна да се замисли дали да не направи точно това. Странно, все пак, колко искаше снощи да я отърве от тях… Важното е, каза си тя, че писмата на майка й няма да отидат в някой мръсен таблоид или някой долнопробен продуцент, който ще направи от тях най-сладникавия филм на седмицата. Не. Поверяваше ги на Грейс Траскот… нейна сестра, макар да не бяха отгледани под един покрив.

В главата на Нола нахлу спомен за времето, когато беше съвсем малка — за едър мъж с огромни нежни ръце, който я държи на скута си и й пее: „Сузана, о, Сузана, не плачи за мен…“ Усети отново миризмата му, сладка и малко медицинска заради уискито в стъклената гарафа, оставено от майка на масичката. Той често викаше: „Къде е зеленоокото ми момиченце?“ А тя се въртеше в скута му и вдигаше ръка, както когато знаеше отговора на зададения от учителката въпрос. Той се преструваше, че не я вижда, оглеждаше стаята, извил врат, така че жилите на врата му изпъкваха от челюстта до ключицата като реки на релефна карта… а тя едва не се пръсваше… и накрая спираше поглед върху Нола. С усмивка, внезапна и ярка като изгряло над планинските върхове слънце, той казваше: „Ей, може би ти я познаваш? Тя е висока горе-долу толкова — протягаше длан на височината на главата й и се казва Нола.“

Нола Траскот. Тя почти го каза на глас, своето истинско име.

Сега не изпитваше никакво колебание. Нола беше сигурна, докато предаваше на Грейс безценната си собственост, че постъпва правилно.

— Ето — каза тя. — Това ти принадлежи толкова, колкото и на мен.

Грейс смътно съзнаваше, че притиска плика до гърдите си, но усещаше само сълзите, които се стичаха по бузите й.

— Ох, Нола. Не знам какво… Благодаря ти.

С усещането, че сънува някакъв странен сън, Грейс забеляза един мъж в сградата насреща — с Крис на шега го наричаха Ексхибициониста от Деветнайсета, който често се разхождаше гол или само по слипове, както в момента. Той стоеше право пред погледите им и гладеше. Това за нея беше по-ярък символ на Ню Йорк от Емпайър стейт билдинг и Статуята на Свободата: необичайното, интимно пресичане в живота на напълно непознати хора… както се бяха пресекли жизнените им пътища с Нола в онзи далечен ден, когато двете станаха свидетелки на нещастната смърт на Нед Емори. Никога не беше се запознавала с Ексхибициониста, дори не се беше сблъсквала с него на улицата, но знаеше, че е придирчив към дрехите си, че вдига гири, че си няма приятелка или съпруга. Така както сега разбираше, някъде дълбоко в себе си, че тя и Нола въпреки общата кръв, а не толкова заради нея ще бъдат свързани цял живот.

— Това не е подарък — в гласа на Нола се долавяше остра нотка. — Очаквам да постъпиш правилно. Да се погрижиш никой да не злоупотребява с тях.

— Не се притеснявай — каза й Грейс.

— Мама… След като той загина, майка много се разболя. Боледува дълго — Нола се обръщаше към лампата от ковано желязо на масата до рамото на Грейс, а на особеното й лице имаше някакъв далечен унес.

Грейс го знаеше от проучванията си, но въпреки това помоли:

— Разкажи ми.

— Беше емфизема. Когато поставиха диагнозата за пръв път, бях само на дванайсет години и не знаех какво означава. Не можех дори да го напиша — Нола се засмя кухо, тъжно. — Ето как човек може да разбере дали нещо е наистина страшно — по това дали може да го напише.

— Горката.

— Тя живя достатъчно дълго да види… да разбере в какво се превърна Джин Траскот. Герой, легенда. Появи се онази биография от същия, дето писа за Кенеди — името ми се губи в момента. Пък и всичките статии в списанията и специализираните списания. Тя не пропускаше нищо. Лежеше в леглото, без да може да си вдигне главата, но изчете всяка дума. Понякога я виждах да се мръщи, все едно не е съгласна с автора. Друг път в очите й се появяваха сълзи… все едно преживяваше наново нещо, което се е случило точно както е написано. Иска ми се само да имаше възможност да прочете твоята книга — когато стане, когато разкажеш истината.

Бузите на Грейс пламтяха.

— Ами обещанието, което си й дала?… — не можа да довърши.

Нола се изправи, стана още по-висока:

— Аз обещах също винаги да помня какво са били с майка ми един за друг. А твоята книга ще изпълни това. Тя няма да го направи по-малко велик… само повече човек.

Грейс, помисли Нола, не би могла да разбере докрай жертвата, която прави — библиотеката, която е проектирала, може никога да не се превърне в действителност, ако тези писма станат публично достояние. Корделия Траскот няма в никой случай да позволи незаконната дъщеря на съпруга й да участва в мемориала му.

Нола спести на Грейс този факт. Писмата принадлежаха на майка й. Но проектът си е неин. Освен това все още има вероятност да изберат точно него — ако Магуайър не издрънка кой е авторът. Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре…

— Никога не съм мислила за него така — Грейс говореше тихо. — Като за мъж. За мене той беше… той сякаш изпълваше дома ни дори, когато не беше там.

— Може би заради цялото това боготворене не е бил при вас по-често — предположи Нола. — Дори героите имат нужда от време на време да слизат от пиедестала.

Грейс сложи плика в скута си. Чувстваше, че в думите на Нола има истина. Дали би могла след време да прости на баща си, пред когото благоговееше и който я беше лъгал — но който е бил, както отбеляза Нола, просто човек?

Ами когато Грейс покаже тези писма на майка си, както е длъжна да направи, дали тя ще прости на нея самата?

— Кой е починал? — попита Лила.

Иззад огромния букет, който бе доставен само преди миг до вратата й, Грейс виждаше единствено темето на приятелката си. Боже Господи, наистина прилича на погребален венец. Отвори мъничкия плик, сгушен сред стръковете брош, извади картичката и сърцето й се сви.

Очаквам вечерята с голямо нетърпение.

С обич, мама.

— Трупът е пред очите ти — изстена Грейс.

— Напомни да направя в твоя памет дарение на Американското дружество за предотвратяване жестокостта към животните — каза Лила със съвършено сериозно лице. — Къде искаш да ги сложа?

— На онази масичка… там до дивана. Ще бъде страхотна тема за разговор. Можеш да казваш на всички, че ме е очистила мафията.

— Чичото, струва ми се, на последното ми гадже Енрико работи за мафията.

— Никога не си ми разказвала за него.

— Не може да не съм, онзи с химическото чистене. Изкара кучешките косми от всичките ми дрехи. Най-сетне ме покани да излезем. А после само искаше да си седи у нас и да гледа видео — Лила зацвили от смях, докато си играеше с едно цвете. — Никак не ми е приятно да ти го кажа, но майка ти има по-лош вкус към цветята, отколкото аз към мъжете.

— Не, не е така — без да иска, Грейс се впусна да защитава майка си. — Трябва да видиш градината й, направо е божествена. Сигурна съм, че просто не е познавала цветаря.

Грейс си спомни лалетата през пролетта, съкровищницата с рози на майка й. Прасковите, които Грейс късаше винаги, преди да са узрели, а после неизменно получаваше разстройство. Видя мислено величествените стари салони и трапезарията, преливащи от букетите зейки, божури, секирче, с рози от градината зад къщата, представи си бурканите в кухнята, пълни с мащерка, босилек и лайка.

Със същата нежност и грижа майка й беше отгледала спомените си. Разкритието за Маргарет ще ги попари като слана и ще ги погуби.

Грейс почувства, че душата й се пълни с ужас. Как ще каже на майка си? Една част от нея искаше да скъта някъде писмата, както беше правила Нола, но тя знаеше, че няма да е правилно. Имаше дълг не само пред себе си като биограф на Юджин Траскот, но и към историята. Може би има някакъв начин да накара майка си да разбере…

Още докато тази мисъл минаваше през ума й, Грейс осъзна колко малка е вероятността. Майка й ще побеснее и гневът й няма да е насочен към баща й, а към нея. „Тя ще ме обвини, че й отмъщавам.“

За последен път видя майка си, спомни си Грейс, точно след раздялата им с Уин, когато отиде до Блесинг да прибере Крис от обичайното гостуване при баба му. Освен това („Защо не си признаеш?“) се надяваше на съчувствие и морална подкрепа. Искаше майка й да разбере, че разводът ужасно я наранява… но цели два дни тя непрекъснато й се кара. „Макар да не одобряваше постъпката ми, не можеше ли просто да ме прегърне?“

„Не разбирам — ти имаше всичко — каза майка й за не знам кой път, докато стояха на летището до пропускателния пункт като двама изтощени гладиатори. Корделия поклати глава, докато гледаше как Крис минава през изхода. — Ти още имаш всичко, което може да иска една жена — поправи се тя. — Как можа да го захвърлиш просто така?“

„За едно поне си права — беше отвърнала Грейс, наранена до смърт от равнодушието на майка си. — Не ме разбираш. И никога не си ме разбирала. Даже не съм сигурна какво правя тук. Знам само, че ще поправя грешката си и вече няма да очаквам нищо от тебе.“

Майка й изсумтя, а очите й под периферията на шапката заблестяха: „Ами недей тогава“ — каза тихо Корделия, но смисълът беше ясен.

„Не идвай. Не си прави труда. Не те искам.“ Тези думи чу Грейс, те гърмяха в ушите й, докато минаваше през паспортната проверка, като нарочно не поглеждаше назад. Ако се беше обърнала, щеше да види застанала там майка си, слабата й фигура изправена и безкомпромисна като обвиняващо насочен пръст.

Сега, две години по-късно, дали няма просто да започнат оттам, докъдето бяха стигнали? Дали е възможно да поставят ново начало? Да оставят настрана обвиненията и обидите, да позволят на любовта, по-стара от спомените, да ги преведе през този непознат и в някои отношения още по-опасен проход?

Грейс усети как страхът от бъдещето накара стомаха й да се обърне.

Е, поне има Лила и Джек, които ще я подкрепят, когато се нуждае от тях. Като гледаше как Лила изви вежди, докато оставяше цветята на масичката, Грейс усети прилив на обич към ексцентричната си приятелка.

— Човек, който обича цветята, не може да е толкова лош — отбеляза Лила.

— Майка ли? — въздъхна Грейс. — В безброй много отношения тя е прекрасна.

— Ей, тъкмо взех да очаквам през вратата да влезе лейди Макбет, а ето че сега си представям Мелани Уилкис[1], от която на мен лично винаги ми се повръща.

— Не, тя не е такава — възрази Грейс, като се опитваше да намери начин да опише майка си. — Искам да кажа, тя пет пари не дава за местните сноби, за разлика от сестра ми. Въпреки това всички в Блесинг й се възхищават. Мисля, че освен това малко се страхуват от нея. Никой не би посмял да се отнася пренебрежително към майка, нищо че не приемат либералните й възгледи. Тя беше… и още е… смела и пряма, винаги защитава хората, към които се постъпва несправедливо.

— Прилича ми на една моя позната.

— Също така е невероятно упорита и властна — продължи Грейс. — И когато нещо не се връзва с нейната представа за действителността, би си позволила дори да поизкриви истината както й харесва на нея.

— Олеле!

Грейс й беше разказала всичко за Нола и без да напъва въображението си прекалено много, Лила можеше да се сети, че предстоят проблеми. Майка й ще се бори със зъби и нокти — точно както се е борила да събере пари за мемориала — за да запази спомените си и неопетнената му репутация.

Грейс осъзна, че майка й още не е пристигнала и тя изпреварва събитията. По-добре да се съсредоточи и да приготви всичко. Вино? Отвори хладилника и на долната полица проблесна бутилка „Шардоне“. До нея беше поръчаният поднос суши.

Замисли се дали сушито е подходящо за жена, която праща печеното обратно в кухнята, ако види някъде малко розово.

Грейс затвори хладилника и почти се сблъска с Лила, която отиваше към кухнята да напълни празната съдинка за лед.

— Кажи ми честно, според тебе какви са шансовете ми?

— Като в играта „никой няма да излезе оттук жив“ — Лила й се усмихна малко накриво, навела глава на една страна.

Носеше копринен панталон с цвят на жълт нарцис, ръчно рисувано елече върху обемна риза, която напомняше мрежа против комари. На черна копринена връв от врата й се спускаше аметист с размерите на бебешко юмруче, а посред зима единственото нещо, което разделяше краката й от голия под, бяха сините сатенени пантофки.

— Нещо такова — призна Грейс.

Тя си представи как майка й чете онези писма… как пред очите й се изправя неопровержимият факт за изневярата на татко, от който няма как да избяга. Колко ще страда! В този момент Грейс искаше да върне времето назад, да не знае онова, което вече е научила, и така да спаси майка си от предстоящия болезнен удар.

— Може би подсъзнателно го е знаела — предположи Лила.

— Кое е по-лошо: да живееш с някоя лъжа… или да се изправиш пред реалността, колкото и да е лоша?

— Труден въпрос. Замисляла ли си се например за майките на престъпниците: как ще се почувстваш, ако ти получиш неопровержими доказателства, че синът ти е сериен убиец? Ще повярваш ли? Ще можеш ли да го признаеш дори пред себе си? — Лила остави съда с лед и бръкна в кутията с бисквити на плота.

— Лила, в този случай не става дума за убийство. Баща ми е обичал онази жена. Те са имали дете.

— И така да е… човек се пита, нали? Дали изобщо на някой ще му хареса да научи всички тъпи истини за живота си?

— А ако не й кажа… ако върна писмата на Нола? — попита Грейс, макар да знаеше, че не може да стори подобно нещо.

Лила, очевидно, също го разбираше.

— Що се отнася до тебе, тайната вече е разкрита — тя взе още една бисквита от кутията и я пъхна в устата си. — Сега въпросът е само какво да я правим.

— Някакви предложения? — усмивката на Грейс беше натегната и мъчителна.

— Не ме гледай — засмя се Лила, като заклати глава така, че мънистените й обеци се заклатиха и прозвъннаха. — Това изобщо не ми е по специалността.

— Майко, наистина трябва да опиташ салатата с пушена патица. Правят я със съвсем млади марули и…

— Благодаря ти, мила, но вкусовете ми не са екзотични като твоите — каза Корделия, вдигна поглед от менюто и учтиво, но твърдо спря излиянията на Грейс. — Боя се, че прекалено дълго съм отсъствала от града. Нещо обикновено и простичко ще бъде достатъчно.

— В такъв случай печеното пиле…

— Наистина, мила, всичко е наред. Май че те монополизирам за сметка на останалите ти гости.

Корделия обходи с очи масата и се усмихна благосклонно на Лила и Джек. По този начин майка й показваше, че е лоша домакиня — говори прекалено много, държи се нервно и, което е по-лошо, парадира.

— Ами тогава… — Грейс огледа дискретно осветените стени, по които висяха подбрани с вкус гравюри. Според нея това беше най-интересният ресторант в Челси, а майка й вече показва, че не е достатъчно добър.

Грейс остро съзнаваше насилената усмивка, която сякаш не можеше да махне от лицето си. И глупавото бърборене — като един от онези шумни генератори, които се включват автоматично, ако електричеството спре по време на буря. Несъмнено така се опитва да премълчи това, което всъщност мисли.

— Джек, би ли поръчал виното? — Докато му подаваше менюто, Грейс отново се почувства глупаво като от някакъв атавизъм, сякаш жена не може да подбере прилично вино.

Джек избра „Калифорнийско мерло“ и се обърна към майка й.

— Корделия, Грейс ми каза, че не сте идвали в Ню Йорк, откак сте престанали да живеете тук. Обзалагам се, че вече не можете да го познаете. Голямата ябълка[2] не е същата като по-рано, а? — Джек се наведе към майка й, изглеждаше огромен, сянката му като че погълна свещта, която потрепваше в средата на масата.

Грейс се почувства някак стеснена от Джек и изведнъж с болка го видя през очите на майка си: твърде едър, твърде шумен… твърде шеговито фамилиарен за толкова скорошно запознанство. Всичко, което Уин не е.

Майка й обаче се усмихна любезно и отговори:

— Наистина, станал е по-шумен. И толкова… потискащ. Но според мене Емпайър стейт си остава най-високата сграда.

— Като стана дума за Емпайър стейт, когато бях малка, видях как един човек скочи от най-горния етаж — вметна Лила, с лакти, подпрени от двете страни на чинията и брадичка, подпряна на кокалестите й китки — Това беше преди да сложат онази плексигласова ограда. Няма да повярвате колко време трябва, за да падне човек от толкова високо. Помня как първо си помислих, че това е гълъб, който се рее там горе. Докато не се удари в земята. Имаше много кръв. Струва ми се тогава реших да стана вегетарианка.

Грейс се намръщи заради ужасната картина, която Лила непреднамерено обрисува, но после си помисли: „Да, но нали това искаш дълбоко в себе си? Лила да разчупи каноните, да раздвижи нещата?“ Може би ако преодолеят етапа на учтивото празнословие, ще поговорят за това, което е довело майка й тук.

— Лила е местният ни кръстоносец за правата на животните — поясни Грейс, смеейки се. — Знаеш ли, че си изкарва прехраната, като подстригва кучета?

Корделия се оживи:

— Наистина? Колко интересно.

— Няма да повярвате до каква степен в тази професия властват законите на джунглата — заяви Лила с безучастно лице.

Джек се засмя гръмко. Грейс и майка й се присъединиха, а хората от другите маси се обърнаха да ги погледнат. Лила си играеше с вилицата, а лицето й беше като лицето на клоуна на класа, когато успее да постави натясно учителката.

После майка й изчурулика:

— Като стана дума за изкарване на прехраната… Грейс, казах ли ти, че Керълайн пак започна работа?

Корделия, облечена в бледозелен костюм от букле с цвят на ментов сироп, със завързан на шията й шал „Хермес“, явно се чувстваше съвсем спокойна, като че с Грейс никога не са си разменяли остри думи. Сякаш не е очевидно, че Сиси е любимото й дете.

— Сиси? Не, не се сещам да си ми казвала. — Всъщност Грейс не помнеше Сиси изобщо някога да е работила.

— Три дни в седмицата ходи в болницата на доброволни начала. Помага на сестрите — Корделия отчупи малко залъче от хляба и го сложи в устата си. — Мисля, че постъпва прекрасно, а ти?

Грейс успя да произнесе едно необвързващо „мммм“.

— Толкова се радвам, като я гледам, че прави нещо сега, когато има повече време, понеже момчетата са в спортния клуб… а Бийч… — Корделия се запъна малко и на Грейс й се стори, че между безукорно поддържаните вежди на майка й се появи съвсем лека бръчка. Но бързо възвърна самообладание и продължи с ироничен смях. — Ох, нали разбирате, още една от гениалните му идеи: обикаля страната и се опитва да продава на хората складови помещения от сглобяеми конструкции. Така е винаги на път и създава по-малко грижи на Си… на Керълайн.

Доста успешно създаваше впечатление, че става дума за безобидни пътешествия на заможен ексцентрик, а не — както беше в действителност — за лутането на объркан неудачник.

— Това е животът на търговския пътник — кимна дружелюбно Джек. — Понякога е труден, навърта толкова километри. Ами да вземем нашата зимна търговска конференция. Донякъде причината да я провеждаме всяка година в Пуерто Рико е желанието ни да възнаградим хората с малко почивка и плаж след шест месеца непрекъснато обикаляне на книжарниците.

Грейс усети как под масата ръката му стисна окуражително коляното й, сякаш той искаше да й каже: „Всичко ще бъде наред.“

Преди месец може би щеше да приеме оптимизма на Джек, но след скарването онази вечер вече не може да вярва, че нещата като правило се нареждат. И тя, и Джек старателно отбягваха темата женитба. Но понякога това, което остава неизречено, помисли тя, носи много повече смисъл от казаните думи.

Келнерът се появи отново — с телените рамки на очилата и пригладената назад коса той приличаше повече на банкер, който вечер работи тук, отколкото на млад мъж с амбиции за актьорска кариера, какъвто вероятно беше — и Грейс се заслуша, докато той рецитираше специалитетите бързо и опитно, като че търгуваше на фондовата борса. Тя си поръча за начало салата с патица, после пъстърва с печени гъби. Подразни се, че майка й пренебрегна цялото екзотично меню и поиска обикновена зелена салата без подправки и печено пиле.

— Грейс ми е казвала, че издателската ви къща има доста голям престиж — отбеляза майка й, като се обърна към Джек.

Грейс долови леката ирония в тона й и се вцепени. Чувстваше гърба си плътно облегнат на стола, като залепен за облегалката. Разбира се, майка й не би направила сцена, не тук, пред всички. По-скоро би си прерязала вените.

— Не ни е все едно какво излиза под нашето име… а също и каква книга търсят купувачите — допълни спокойно Джек. — Понякога тези неща трудно се съчетават.

Очите на майка й блеснаха, но веднага отмести поглед, стана й неудобно. Може би не харесва Джек, защото иска да издаде „Честта над всичко“… но не би могла да не хареса самия него. Пък и кой би могъл?

Спаси ги Лила.

— Да бяхте опитали да стрижете кучета, за да си изкарате прехраната — тя се засмя. — Не става дума просто да тракаш с ножицата. Трябва да познаваш кучешките болести, паразитите… да умееш да чистиш зъби и да подрязваш нокти. Не всяко куче седи мирно, докато му правят такива неща.

Грейс поднесе салфетката до устните си, за да скрие усмивката от майка си. Очакваше неблагозвучната забележка на Лила за болести и паразити да смути майка й, но вместо това Корделия се засмя и каза весело:

— Струва ми се, че и аз не бих седяла мирно на тяхно място.

Преди две години не би могла да види думите на Лила откъм смешната им страна. Дали не е започнала да става по-мека?

Грейс си спомни пак писмото на Сиси и се запита: „Господин Рос?“

Келнерът наля глътка вино в чашата на Джек, той го опита и кимна. Джек изглеждаше добре със сивото си сако и пъстрата вратовръзка, само дето тя се беше изкривила и се виждаше опаката й страна, все едно е тичал да хване такси и не е забелязал. Грейс много искаше да я оправи, но в същото време чувстваше нужда да стои по-далеч от него.

Сети се какво каза Крис на Хана снощи — че ще плуват в потока до хижата следващото лято. Джек погледна на другата страна. Дали и той като Грейс не си представи, че може да не са всички заедно следващото лято?

Сега усещаше как от Джек се излъчва настойчивост, почти го чуваше да я подтиква да стопи леда… да спре светския разговор и да премине към истинските теми. Лесно му е. Той кариера е направил с прямота и откровеност. Това е едно от нещата, които най-много я привличат у него.

„Прав е — помисли Грейс. — Ако не се изправя срещу майка, ако не изкарам всичко на бял свят, ще мразя себе си и ще продължа й да се сърдя на нея.“

— Тъй и тъй говорим за кучета — продължи майка и, — знаеш ли, че Уин ще вземе кученце на Крис? Кокер шпаньол.

Новината разпиля думите, които се готвеше да каже Грейс. Куче? От малък Крис умоляваше да му вземат куче. Ах, какъв екстаз се изписа на лицето му, когато най-после въпреки възраженията на Уин („мръсни, миризливи животни“) Грейс доведе вкъщи голямата глупава рунтава Харли. После, след месеци кихане и сълзене на очите, тя откри, че е алергична към кучета… мислеше, че сърцето на Крис ще се пръсне, като го гледаше как ридае, вкопчен във врата на Харли, когато Лила отвеждаше колито.

А сега Уин ще му вземе кученце?

Какъв номер се опитва да скрои?

Грейс усети, че дишането й се учестява и в душата й се надига гняв.

Пръстите й започнаха несъзнателно да късат хартиената салфетка, донесена заедно с питието. Стисна ръце, за да си възвърне контрола над тях.

— Куче? Не, не знаех.

— Крис е на седмото небе — продължи безгрижно майка й. — Ще го избират в края на тази седмица. Крис не ти ли е казвал? Колко странно. Честно казано, той направо не беше на себе си. Мен ако питате, момчето има нужда точно от това.

Джек хвърли към Грейс остър поглед, който беше някак едновременно състрадателен и предизвикателен. В този момент тя усети, че наложеното й самообладание се прекърши.

— Ще ти кажа какво бих искала аз. Бих искала някой да ме беше попитал — Грейс заговори рязко, почти без да забележи как хората от другите маси завъртяха глави към нея. Достатъчно дъщеря на майка си, за да се смути, тя бързо сведе поглед. Като сниши глас, додаде: — Все едно… все едно Уин отново ме мами!

Сега пък й стана горещо. Изпи на един дъх водата в чашата си, но това не утоли жаждата й. Чувстваше, че би могла да изпие и последната капчица вода на планетата, но гърлото й пак ще си остане сухо като пустиня.

„Така — помисли Грейс. — Сега ще започне отново да говори как съм провалила всичко, като не съм простила на Уин.“

Тя, Джек и Лила като че заедно затаиха дъх, дори въздухът около тях не се движеше до второ нареждане. Грейс усети, че едното й око започна да трепти.

Майка й просто изви вежди и отбеляза:

— Хм, мила, ако знаех, че онова още те мъчи, положително нямаше да повдигам темата.

С пламтящо лице Грейс погледна Джек, където очакваше да срещне топло съчувствие. Вместо това видя две кобалтови очи, които я измерваха хладно.

„Защо се тревожиш толкова за Уин?“ — питаше сякаш предпазливият му поглед.

„Как смееш — би искала да го среже Грейс, — като дори не ти стига смелост да ми направиш предложение?“

После, сякаш друг някой произнася думите, се чу да казва:

— Знаеш прекрасно какво се опитва да постигне Уин с това куче и как ще се почувствам аз от това.

— Не, не съм убедена, че наистина знам — отговори майка й с показно тих глас, сякаш да предупреди Грейс, че е на ръба да направи сцена. — Но не се съмнявам, че ако трябва нещо да ми се припомни, ти непременно ще го направиш.

Грейс видя, че моментът, който чакаше, е дошъл, и пристъпи направо към въпроса:

— Майко, знам, че ми се сърдиш заради книгата. Защо направо не го кажеш?

— Аз… наистина, Грейс, съвсем ли забрави доброто възпитание? — Гласът й се превърна в остър шепот и Корделия хвърли смутен поглед към Джек и Лила.

— Кога съм правила нещо като хората според твоите мерки? — попита настойчиво Грейс. Бузите й горяха, все едно са й зашлевили плесница. В същото време Грейс съзнаваше, че когато научи болезнената истина за баща й, майка й ще бъде тази, която ще страда.

— Този тон не ми харесва — отвърна сърдито Корделия.

— Майко, моля те — Грейс усети, че очите й се просълзяват, а виното, което изпи, започна горчиво, киселинно да гори гърлото й. — Трябва да поговорим за това.

Започни с деня, когато загина Нед Емори, каза си тя. Тогава ще можеш да стигнеш до истинската причина татко да рискува живота си, за да защити Маргарет.

Майка й отвори уста, но после я стисна отново.

— Виж какво, Грейс, за тебе не знам, но на мене ми е неудобно от гостите ти. Мога само да си представя какво си мислят, като те слушат какви ги приказваш.

— За мене не се притеснявайте — каза спокойно Лила.

Джек премълча, но отново докосна окуражително ръката на Грейс под масата.

Грейс искаше да продължи, но не можеше. Ще го направи, когато останат насаме. Всички онези лекции, че не бива да се правят сцени, трябва да са били нещо като обучението по миене на зъби — не би могла да се отучи дори да иска.

— Добре, майко. Ще поговорим по-късно — отстъпи Грейс с обезсърчаващо чувство за поражение.

До края на вечерята слушаше Джек и Лила, най-вече Джек, да продължават гладко разговора, като че всичко си е напълно в ред. Джек накара майка й да заговори за градината си и дори успя да изтръгне от нея на два-три пъти смях. Чак когато приключиха с яденето — Грейс едва вкуси от него — и излязоха навън, където леденият вятър шибна лицето й, Грейс отново проговори.

На ъгъла на Осма и Двайсет и втора Грейс сграбчи китката на майка си.

— Нека отидем у нас. Само ти и аз — сърцето й туптеше лудо, тя хвърли на Джек поглед, който той веднага разбра.

— Мисля, че при тази реплика аз трябва да се оттегля — Джек я целуна леко по устата, после дари бузата на майка й с по-достолепна целувка, спря едно такси и се качи в него. — Лека нощ, дами.

— Виж, мила, наистина ли не може да почака до утре? След това пътуване наистина имам нужда да поспя.

Майка й действително изглежда изтощена, помисли Грейс.

Като пристигнаха в мансардата, Грейс изчака само Корделия да се настани в гостната и извади от бюрото си купчина копия — писмата, които беше преснимала на ксерокса в кабинета си, след като Нола си тръгна. Стомахът я присвиваше, но имаше чувството, че ако не направи това сега, може никога повече да не събере кураж.

— Майко, моля те, моля те да не ме намразиш заради това — Грейс тикна писмата в малките бели ръце на майка си, която седеше изправена на дивана, все още облечена в хубавото си вълнено палто, което миришеше леко на камфор и люляк. — Каквото и да си помислиш, не правя това от злоба. Наистина.

Корделия погледна озадачена листовете хартия и в този момент Грейс осъзна, че майка й не си носи очилата и вероятно няма да може да разчете думите.

— Какво е това? — попита тя властно. — Грейс, няма нужда да ми пълниш главата с така наречените доказателства. Не съм сенилна… поне засега.

— Като гледам как се правиш, че нищо не може да опетни семейната ни репутация, ме караш да мисля понякога, че аз губя разсъдъка си.

— Добре — избухна Корделия. — Случило се е. Това ли искаше да чуеш? Баща ти наистина се е борил с Нед Емори, може би дори е бил косвено отговорен за натискането на спусъка. Но защо трябва да вадим мръсните семейни ризи? Това е само наша работа.

— Майко… — Грейс спря. Гаденето в нея се разпространяваше, голяма агонизираща вълна се надигна от стомаха й. Довърши плахо: — Това не е всичко.

— Разбира се, че това е всичко. Баща ти никога не би скрил нещо от мене. А ти положително не би могла — отвърна майка й със същия сърдит тон.

Внезапно Грейс с болка осъзна, че не е възможно майка й дори да подозира за татко й и Маргарет.

Тя застана на колене пред Корделия и взе в ръце меките й, хладни като кадифе пръсти с блестящи розови нокти.

— Чуй, майко, каквото и да ти е казвал или да не ти е казвал татко… знам, че ни е обичал. Той…

— Грейс, какво се опитваш да им кажеш?

— Татко и Маргарет… — тя спря. — Майко, Нола Емори е тяхно дете — Грейс покри с ръце писмата в скута на Корделия. — Всичко е тук. С думите на татко. Всички писма, които е писал на Маргарет.

Лицето на Корделия стана бяло като листата, които тя забута от скута си, все едно се е заляла с нещо и се бои, че ще остави леке. Цялата трепереше и Грейс се уплаши за нея.

Но гласът й, когато проговори, беше силен, хаплив:

— Противно момиче такова! — Очите й блестяха като парчета стъкло.

— Майко, вярно е. Прочети ги.

Скрепените заедно страници бяха паднали до елегантната синя обувка на Корделия и образуваха нещо като наклонена палатка. Грейс ги прибра и ги сложи отново в скута на майка си.

— Защо го правиш? — Цялото лице на майка й като че хлътна, гласът и се превърна в дрезгав шепот, който Грейс с мъка успяваше да чуе.

— Съжалявам — отговори Грейс. — Знам какъв шок е. Аз самата още не съм го преодоляла. Но ако ние…

— Не. Невъзможно е — устата на Корделия се затвори като трезор, който съхранява нещо неизмеримо ценно. — Баща ти… щях да разбера.

— Как? Ти не беше с него всеки момент, дори не всеки ден — по лицето на Грейс започнаха да се стичат сълзи, но тя не ги избърса. — Ох, мамо, не го казвам, за да ти причиня болка, но истината е, че с татко водехте доста независим един от друг живот.

— А ти какво очакваше? — извика майка и, гласът й се извиси, стана почти пронизителен. — Семейство като по телевизията? Баща ти не беше обикновен. Ние не бяхме обикновени.

Грейс си спомни думите на Нола:

— Знам — съгласи се тя. — Но може би тъкмо тук е проблемът, може би той е имал нужда някъде да бъде съвсем обикновен. С Маргарет…

— Не! — майка й вдигна двете си ръце. — Да не си посмяла!

— Ох, майко… — Грейс притисна чело до коленете на майка си и тяхната непоколебима твърдост някак я успокои като хладните кристални топки — брави, които помнеше от старата къща в Блесинг. Когато най-сетне Грейс вдигна лице и срещна погледа на майка си, видя с каква мъка Корделия се опитва да се овладее.

— Аз… не… трябва… да… слушам… това — майка й говореше на кратки изблици, през стиснати зъби, със свити в юмруци ръце.

Грейс жадуваше да я прегърне, но нещо в стойката й, напрегната, неотстъпчива, я предупреди да си остане на мястото.

Гледаше безпомощно как майка й се опитва да стане. Ръцете и краката на Корделия поддаваха и тя падаше тромаво обратно на дивана, стиснала конвулсивно листовете в скута си, като че за да се задържи. Майка й, която винаги е била овладяна и грациозна, сега напомни на Грейс за черно-белите осеммилиметрови домашни филмчета, където камерата правеше движенията й непохватни, отривисти. Само дето не се усмихваше, както на почти всеки кадър от онези филмчета. Лицето й беше восъчно, все едно е в шок.

С ясен, отчетлив глас майка й каза:

— Мисля, че трябва да тръгвам. Моля те, не си създавай повече грижи.

Тя стана, вече по-овладяна, и тръгна към вратата, изправена, сякаш я държеше връв, прокарана от темето й до тавана. Все още стискаше писмата в ръка, навити на руло, като че смяташе да удари някого с тях.

— Чакай! — Грейс се втурна към нея и сграбчи ръката й по-силно, отколкото искаше. Под дебелото палто тънките кости на майка й изглеждаха почти крехки.

Защо хората все разправят колко е хубаво проблемите да се изяснят открито? Грейс се чувстваше ужасно, сякаш току-що е убила някого… или самата нея са ранили.

Майка й се обърна и я прикова с поглед по-презрителен, отколкото погледа, който Грейс беше видяла Корделия да отправя към белия кмет на Блесинг, когато той отказа да махне разпореждането „само за бели“ от чешмичката на площад Джеферсънс и й се изсмя в лицето. Гласът й, когато заговори, беше също толкова студен.

— Забравих да ти кажа… за библиотеката на баща ти… не получихме една голяма част от очакваните средства и, както изглежда, няма да ги получим. Разбира се, когато обогатиш мръсната си историйка, няма да има смисъл и да се опитвам да намеря парите.

Грейс имаше чувството, че върху й е паднал и я смазва каменен блок, достатъчно голям да се използва за построяването на библиотеката.

— О, мамо, съжалявам, ако мога с нещо да…

— Ти вече направи напълно достатъчно — майка й се дръпна да освободи ръката си.

Очите на Корделия бяха ярки и твърди като диамантите, които дискретно проблясваха в ушите й. Ръката й подскочи нагоре, сякаш да удари Грейс, но се спря и се прибра вдървено до тялото й.

Тогава Грейс я сграбчи цялата, обгърна я с две ръце. Погълна я цветното ухание на майка й и я накара да си спомни орловите нокти, които късаше от оградата на овощната градина и смучеше, винаги с надеждата да открие повече от леката сладост, която цветчетата неохотно освобождава.

Мина много време, преди Грейс да усети, че майка й навежда глава, а челото й докосва рамото на Грейс леко, предпазливо, така както умореният пътник спира за миг, да подпре на земята товара си, преди да продължи.

Камъкът, който притискаше Грейс, се вдигна съвсем мъничко. „Кажи нещо!“ — закрещя глас вътре в нея.

Но беше прекалено късно, Корделия бързо се освободи от прегръдката на Грейс, решително се отправи към вратата и си отвори. После я затвори — определено не я тресна — след себе си.

Всичко това без нито веднъж да погледне назад. Юмрукът й още стискаше навитите стегнато писма.

[1] Героиня от „Отнесени от вихъра“ — Б.пр. ↑

[2] Емблемата на Ню Йорк. — Б.пр. ↑

Седемнадесета глава

Дългите ръце на Джек разцепваха повърхността на водата в басейна на Макбърни към ИМКА, Организацията на младите християни. Изплю цял литър от прекалено хлорираната вода и се опита да не мисли за снощната вечеря в „Лума“. Отношенията на Грейс с майка й изглеждаха толкова обтегнати… каквито бяха станали и собствените му отношения с нея. „Вината е моя“ — реши Джек. Искаше да направи онази последна крачка, но нещо го спираше.

Джек се обърна, започна нова дължина и се замисли за дъщеря си. От около седмица имаше чувството, че Хана започва да приема Грейс. Или се заблуждава, защото му се иска да бъде така? Дали няма поне една пречка скоро да се дръпне от пътя му?

Опита да поговори с Хана, но тя се държа необичайно уклончиво. Почти потайно. Може би пак крои номер: ще накара Грейс да отслаби бдителността си, а после ще й нанесе решителния удар. Не му се иска да вярва, че Хана е способна на подобно нещо. Но…

През стичащата се по лицето му вода Джек забеляза в съседния коридор сина си, който удряше с ръце водата, сякаш не плува, ами иска да я пребие до смърт. Лицето на Бен беше смръщено от усилие, почти мораво — ако има гени или елементи от ДНК, който правят хората суперамбициозни, то у Бен с лопата да ги ринеш.

Бен дори си позволява да манипулира хората, за да получи желаното. Дали и Хана не е способна на такава макиавелистка непочтеност? Може би враждебността й към Грейс е много по-голяма, отколкото му се струва?

Джек спря да плува и бутна очилата си на челото. Погледна Бен, вкопчен в ръба на басейна, мъчещ се да си поеме дъх — победител в необявеното им състезание, ако това има някакво значение.

„Дали Хана не се е доверила на Бен? Малко вероятно, но дори и да знае нещо, това не е най-голямата му грижа.“

Бен потвърди заключението му.

— Здрасти, татко, видя ли макета за корицата на Макартър?

— Да, трябва да призная, че го видях — каза Джек с лошо предчувствие. От всичко, което ставаше в „Кадоган“, Бен се сети тъкмо за това.

Синът му се ухили и изтри лицето си с ръка, а между пръстите му се стичаше вода.

— Седмици висях над главата на Ийстман. За малко да ме хвърли на лъвовете. Но накрая прие идеята ми и резултатът, мисля, е доста сензационен.

— Несъмнено има известен стил.

— Нещо май не си възхитен?

Джек забеляза напрегнатия израз на Бен. Дали не е по-добре да отложи това, докато се върнат в службата? Може би… но е толкова претрупан с работа… а Бен все не си е на бюрото, когато реши да му се обади.

— Виж, Бен, наистина е добра… но е твърде мека… твърде литературна — Джек поклати глава. — Мисля, че няма да я пуснат.

— Мислиш, или си сигурен? — Бен трябваше да повиши глас, за да го чуе през шума, който вдигаха плувците от двете им страни. — Говорил ли си с Уолдън, Далтън?

— Дел Крузон случайно беше в кабинета ми. Той каза същото. Това е остра, груба криминална история, Бен. Трябва да пуснем нещо ударно.

— Зад гърба ми! — изсъска Бен. — Господи, татко, можеше първо с мене да поговориш.

Джек се намръщи. Отново се повтаряше историята с Роджър Янг. Защо с Бен все той излизаше лошият? Изведнъж му се дощя да плесне на Бен един шамар и да му каже да порасне. Време е да спре да обвинява татко за всяка несполука. Когато Джек беше на трийсет години, имаше вече жена и дете, убийствена кола, заем за изплащане и никакъв капиталов фонд. Също така нямаше време да се самосъжалява и да се заяжда за минали неща.

— Виж, Бен, не бива да приемаш това лично — каза Джек равно, като се надяваше да не изглежда все едно се извинява. — Мисля, че си свършил страхотна работа с книгата. Но корицата просто не е подходяща за нея. Ако искаш, можем да питаме и останалите. Но съм доста сигурен, че мнението им ще бъде същото.

— Хубаво — гласът на Бен беше саркастичен. — Джек Голд винаги знае най-добре. А кога аз ще получа някакво признание? Омилостивих Роджър Янг и въпреки това имам чувството, че съм на резервната скамейка, без никаква подкрепа.

Бен гледаше Джек, а долната му устна почти трепереше.

— Сине, гордея се с тебе, знаеш това.

Сякаш осъзна, че всеки момент ще прекали, Бен каза:

— Виж, съжалявам, имах напрегната сутрин. Ще говоря с Ийстман, като се върнем в службата. Още има време да се оправят нещата.

Бен хвана парапета и се измъкна от басейна, а водата се стече по тялото му като втора кожа. После застана на ръба и протегна ръка надолу.

Джек, макар да се остави наполовина да бъде изтеглен на плочките, усещаше някаква смътна снизходителност в помощта на Бен. Още ли е сърдит? Ако знае нещо за Хана, дали няма да го премълчи от чиста злоба? Да, може и да го направи. По дяволите.

Джек изчака да вземат по един душ и да отидат в съблекалнята, преди да попита:

— Забелязвал ли си напоследък нещо по-особено у Хана?

Докато наблюдаваше как синът му си закопчава ризата, Джек за миг видя онова току-що изкъпано бебе, което някога беше повивал. Зачака Бен да каже нещо, но синът му изглеждаше напълно погълнат от вратовръзката си.

— Не мога да го напипам — продължи Джек. — Все едно крие нещо. Каквото и да е то, дори я е накарало да се държи по-меко с Грейс. Имаш ли някаква представа какво става с нея?

Недоволен от възела, Бен развърза връзката и се обърна към Джек:

— Виж, татко… не знам дали мен трябва да питаш.

Джек долови сдържаността в гласа му. И още нещо — нещо мрачно. Боже. Дали наистина Хана има проблеми? Дали нейната потайност не е признак за нещо сериозно?

Наркотици? В наши дни всички деца ги опитват. Той се сви при мисълта, че Хана може да е взела, макар и едно хапче или да е изпушила дори и само една цигара. Но и така да е, тя е твърде умна, за да се пристрасти. Нали така?

Или онзи атлетичен тенисист, нейният приятел, я е накарал да спи с него? Джек си спомни какъв беше той самият на същата възраст — стремеше се да яхне всичко, което има цици. А и Бен — момичетата го изпращаха до вкъщи още от седми клас. Сега той би могъл да спи, с която си поиска и сигурно опитът му не е малък. Няма откъде да знае — Бен не споделя с него. Но Хана, мъничето му, неговото момиченце ще бъде много нещастно, ако спи с момче, което търси само секс.

Джек нямаше намерение да отстъпи пред увъртането на Бен.

— Но ти все пак знаеш какво я притеснява? Говорил си с нея?

— Татко…

— Бен, не те карам да мамиш нечие доверие. Просто искам да ми кажеш какво мислиш.

Бен вдигна глава и в студено зелените му очи — очите на Натали — Джек забеляза нещо, което не разбираше, но то го караше да се чувства неловко. Беше виждал и преди този израз — леко притворени клепки, леко проблясване дълбоко вътре в зениците. Мрази ли го Бен? Може би не само му се сърди за това-онова, както всички деца, а наистина го ненавижда.

— Работата е там, татко… — Бенджамин се изправи, след като току-що си беше вързал обувките. Като гледаше стройното му, мускулесто тяло, Джек се възгордя от конструкцията на сина си, но в същото време малко съжаляваше за собствените си тлъстинки, — … че Хана ще ме убие, ако научи, че съм казал нещо.

Джек, който тъкмо си слагаше вратовръзката, усети, че пръстите му се вдървиха. Значи наистина е сериозно. Попита предпазливо:

— Трябва ли според тебе да знам причината?

— Тя се бои да не е бременна.

— Боже мили. О, Господи.

Бенджамин го погледна изкосо, после добави:

— Виж, да се разберем за едно нещо. Не си го научил от мене.

Джек кимна и седна на пейката между гардеробчетата. Сърцето му се блъсна веднъж глухо в гърдите, преди да започне да тупти бързо. Бременна? Неговата Хана, неговото момиченце?

Ами ако е вярно, какво ще правят? Тя какво ще прави?

„Трябва да говоря с нея.“ Ще сдържи обещанието си към Бен, но няма смисъл да чака тя да сподели с него. Преди развода би дошла… но не и сега.

Джек си спомни първия мензис на Хана. Тринайсет годишна, грациозна като слонче, с пламнало лице, тя му прошепна новината — на него, не на Натали. Искаше да я прегърне, но не го направи. Вместо това я заведе в аптеката. Още я виждаше — кльощаво хлапе с тиранти и без бюст се мотае около щанда със списанията и се прави, че едрият, биещ на очи мъж, който чака на касата с пакет дамски превръзки под мишница, няма нищо общо с нея.

Горкото дете. Трябва да е била доста отчаяна, за да разкаже на Бенджамин.

— Добре — каза той на Бен и си позволи една въздишка, която натежа над него като Божията ръка. — Не съм го научил от тебе.

— Ще говориш ли с нея? — Бен изглеждаше разтревожен.

— Не виждам друг избор — отвърна Джек с чувството, че въздухът около него е станал труден за дишане.

Джек се поизправи, когато видя набит мъж — по-нисък, но с шкембенце, което също като неговото е виждало и по-добри дни — да отваря едно гардеробче наблизо, още задъхан след плуването. Усети в стомаха си тежка топка на ужас.

Спомни си един стих от песента на Кени Роджърс: „Трябва да знаеш кога да прегръщаш… да знаеш кога да напускаш.“

Сега. Още сега. С Хана. Трябва да спре да се прави, че всичко ще бъде наред, ако просто се оставят на течението. Не би могъл да го понесе, ако отношенията им станат като на Грейс и майка й.

Джек позвъни и покани Хана на вечеря, но тя отказа, защото имала много домашни. За да не изглежда твърде настойчив, той се разбра с нея за следващата вечер. И ето ги сега на клатещата се маса в задната стая на любимата гръндж-пицария на Хана, където пиците се вадеха с дълги дървени лопати от тухлени фурни на въглища, а келнерите и келнерките се редуваха пред микрофона.

Хана, която обикновено излапваше половин огромна пица, обилно залята със сос, изяде само един резен и сега побутваше втория, докато Джек погълна повече, отколкото беше полезно за него. Повече, отколкото би му позволила Хана, която обикновено следеше като полицай холестерола в храната му, ако не беше погълната от собствените си мисли.

Спомни си как танцуваха с нея в гостната във вихъра на „Тенеси валс“ на Пати Пейдж, когато беше дете, слагаше малките си крачета върху обувките му и се кикотеше, вкопчена здраво в панталоните на Джек, за да не загуби равновесие. Като гледаше пътя в косата й, нощницата на цветя, която се увиваше около тъничките й глезенчета, той се чувстваше едновременно много уязвим и пълен с решимост да я защищава.

Сега също искаше да я защити, но тя се държеше така, все едно само бегло го познава.

Чак когато келнерът прибираше чиниите им, Джек се престраши:

— Какво става с тебе и Конрад? Май не съм чувал напоследък името му да се появява в стария хит — парад.

Той се усмихна с надеждата, че тревогата му не личи. За пръв път за тази вечер погледът на Хана се прикова в него.

— Не знам — в тона й звучеше старателно търсена небрежност, — май и аз не съм го виждала напоследък, освен в училище.

Джек почака.

— Искаш да кажеш, че вие двамата вече не сте едно цяло?

Тя възви очи към небето.

— Татко, толкова си старомоден. Никой вече не говори така. И не съм сигурна, че някога сме били, както казваш ти, „едно цяло“.

Хана избърса брадичка с прилежно сгънатата салфетка.

— О?

— Той не е мой тип. Голямата му мечта е един ден да стане юрист и да спечели купища пари.

— Човек може да се влюби и в някой, който не е неговият тип.

— Тоест като тебе и Грейс? — Хана го каза на шега, в ъгълчетата на отпуснатата й уста се беше спотаила тъжна усмивка, но Джек долови язвителността й.

— Нещо такова — отвърна предпазливо.

— Татко, това са деветдесетте години. Хората на моята възраст вече даже не ходят заедно. С приятелите ми просто движим накуп, това е всичко. Все едно членуваш в един клуб и ако харесваш някого, а той харесва тебе, това е страхотно… но не е кой знае какво голямо събитие.

„Освен ако по една случайност спите заедно.“

Джек се видя в образа на Фред Флинтстоун, грабнал една сопа, да налага Конрад. Беше го виждал само веднъж, но си го представяше като безсърдечен атлет, който се фука със завоеванието си в съблекалнята. Не, това трябва да е още един от неговите анахронизми. В наше време всичко живо говори за безопасен секс, как трябва да си „подсигурен“. Ами когато някой е наранен душевно — кой и какво би трябвало да го предпази?

— Хана, аз може да съм от друго поколение… — започна Джек внимателно, с ръка върху нейната, — … но в едно съм сигурен: когато се обвържеш с някого, колкото и да изглежда повърхностно, неизбежно се появяват чувства, очакваш някои неща.

Тя отново погледна към небето:

— Татко, не е нужно да ми го обясняваш. Не съм в детската градина.

„Знам… ако беше, нямаше да те пусна да излезеш от къщи в тези дрехи.“

Износени дънки „ливайс“, които имаха вид на извадени от боклука, размъкнат черен вълнен пуловер с дупки, през които би могъл да си провре палеца. Поне косата й е измита и сресана прилежно — тъмна коприна, застлана по гърба и раменете й. Спомни си как някога я сплиташе всяка сутрин преди училище на две дълги плитки, понякога се налагаше да го прави повече от веднъж, докато станат достатъчно хубави и отговарят на изискванията й.

— Просто не искам да страдаш, това е всичко — каза й той.

Хана седеше и побутваше една засъхнала чушка на масата. Пицарията се беше напълнила и стана шумно, чу се как в съседното помещение някой поде ритмично парче от Кентъки.

— Татко, накъде биеш? — попита тя, примижала срещу него, като че се целеше през мерника на пушка.

— С други думи: „Аре, татко, дроби ми“?

Хана се захили:

— Това къде си го чувал?

— Мотая се наоколо.

— Впечатлена съм.

— Значи не си… — „бременна“. Думата се въртеше на езика му, — … притеснена за нещо конкретно?

Тя сви рамене.

— Какво те навежда на подобна мисъл?

— Не знам… Напоследък не приличаш на себе си. И като приятелски настроен квартален отговорник не мога да не съм загрижен.

Хана присви очи:

— С Грейс ли си говорил?

— За теб? Какво те кара да мислиш така?

— Не знам. Просто питам.

— Има ли нещо, което става с теб и Грейс го знае, а аз не го знам?

Хана просто го гледаше, веждите й се приближаваха все повече една до друга, докато накрая се сключиха над носа й.

— А, да, разбирам. Накарала те е да обещаеш, че нищо няма да казваш.

— Хана, не беше Грейс… — той се спря, преди да се изпусне и да каже истината. Бен.

— О, татко, винаги познавам кога прикриваш нещо. Толкова си прозрачен. Защо направо не си го кажеш? Знаеш за глупавия ми страх, че може да съм бременна, понеже Грейс ти е казала.

Макар да говореше тихо, той усети вълната на гнева й.

— Не е нужно да говоря с Грейс, за да видя, че си млада, красива и се интересуваш от момчетата не по-малко, отколкото, убеден съм, те се интересуват от тебе. Едно нещо не се е променило, откак аз бях на твоите години: хормоните на тийнейджърите все още са в изобилие.

Хана дори не се усмихна на опита му да разведри обстановката. Продължи да го гледа втренчено, очите й с черни ресници, като че станаха по-тъмни, по-големи и придадоха на лицето й нежен, раним израз.

— О, Боже! Не мога да повярвам! Не мога да повярвам, че се хванах на въдицата! — Хана скочи и той се стресна. Ярките червени петна подчертаха скулите й. — Тя само се направи на приятелка, за да може да се втурне при тебе и да ме натопи.

Не се предвиждаше нещата да вземат такъв обрат, помисли Джек вцепенено.

— Хана, не беше Грейс, която…

— Ако не е била тя, кой тогава? Знам, че е Грейс, защото тя ме мрази. Не разбираш ли? Не виждаш ли как ме мрази?

Разплака се, сълзите слепиха ресниците й. Хана не му беше позволявала да я види разплакана от деня, в който той напусна Натали, когато дълго рида и го моли да не си тръгва. Неговото спретнато малко момиченце сега бършеше нос в ръкава си и не му идваше на ум да използва носна кърпа или поне салфетката.

Джек го болеше сърцето заради нея. Но, Боже мили, не може просто така да седи и да остави Грейс да опере пешкира. Не е честно както спрямо Грейс, така и спрямо Хана. От друга страна, ако трябва да наруши обещанието си към Бен, за да отърве Грейс, какво ще стане? Отношенията със сина му и без това са твърде деликатни…

— Грейс не те мрази — каза Джек, като подбираше внимателно думите си. — Вярвай ми, тя няма нищо общо с това.

Хана въздъхна дълбоко, отривисто, а погледът й го сряза. Като че е извършил страшно предателство спрямо нея.

— Хана — той се опита да хване двете й ръце, но усети как те се изплъзнаха от неговите.

— О, татко — отвърна Хана и гласът й секна сърцераздирателно, като тогава, когато си тръгна за последен път от апартамента им с Натали и тя му каза довиждане.

— Ето как ще го направим… — Тим Фичнър обрисува във въздуха въображаема изложба с молива си. — Подвижна поставка със снимката на Грейс, една по-голяма на баща й, а точно между двете и една малка на Нола Емори. Можем да направим същото, но с по-малки размери, и за рекламата на щандовете. И плакати за книжарниците, които не искат стойки върху щандовете…

Като гледаше как маркетинговият директор на „Кадоган“, който лесно се въодушевяваше, размахва молива и върти ръце, все едно Кърт Масур дирижира филхармонията, Джек си спомни телефонното обаждане на Грейс отпреди няколко вечери, около час преди да се появи Корделия.

— Джек, у мене са, писмата на татко… — беше се задъхала, все едно е тичала.

— Нола? — попита той.

— Ей сега си тръгна. Не знам какво й е променило решението… но иска да ги използвам. Сега можем да публикуваме истинската история за татко. Ох, Джек, знаеш ли какво значи това?

Той знаеше… какво значи не само за Грейс, а и за него самия.

През последните няколко дни, докато Грейс се трудеше усърдно над редакцията и някои добавки към книгата, той пусна машината тук, в „Кадоган“. Днешното заседание доказваше, че не само той очаква много от „Честта над всичко“.

„Адио, Рейнхолд, може би сега ще ме оставиш на мира“ — помисли Джек.

Според него единственият недостатък беше, че докато книгата излезе от печат, ще загубят част от инерцията, набрана с публикациите около Нола. Джек още се учудваше колко бързо изтече информацията. Дали не я издрънка някой от „Кадоган“ — същият приказливец, който разпространи клюката за Нед Емори? Всъщност може да е всеки: редактор от някое литературно дружество или агентът на Грейс в стремежа си да пусне мухата на Холивуд. Невъзможно е да се запази в тайна нещо толкова важно.

Джек направи наум някои сметки. Дали не могат да избързат месец и нещо с издаването? Да качат тиража на триста хиляди? Ако са късметлии и продадат поне седемдесет процента, балансът ще изглежда достатъчно добре, за да задоволи дори Рейнхолд.

Но пак остава да се реши рекламният бюджет. Всички бяха възбудени. Нел Соренсън от рекламата беше затрупана с обаждания след съобщението в „Дейли нюз“ вчера. Като че целият свят искаше да интервюира Грейс и Нола. Сигурно ще имат повече поръчки, отколкото е възможно да се изпълнят. А още чакат окончателно одобрение на бюджета от Рейнхолд. Тристате хиляди долара, които Джек искаше да похарчи само за реклама, бяха равни или дори повече от сумата за всички останали пролетни издания взети заедно.

Но Рейнхолд закъсняваше както обикновено.

Джек си погледна часовника. Вече почти стана време за срещата му с Грейс, трябваше да обядват заедно някъде наблизо. Тя може би дори вече чака в кабинета му. Ако Рейнхолд не пристигне скоро…

— Можем да получим пари чрез много от договорите за наем — стържещият глас на Марти Уайнтроб го върна към заседанието. Джек погледна Марти, който потриваше брадата си, набола още в дванайсет на обяд. — Един Господ знае какво ще ни искат веригите, за да се присъединим към тяхната реклама, но ако успеем да накараме големите магазини да сложат стенда отпред, ще имаме два пъти, десет пъти повече видимост.

— Как виждаш баланса? — попита Джек. — Между рекламата и прякото поощряване на продажбите?

В Марти, роден и израсъл в Бруклин, Джек виждаше една по-груба версия на самия себе си: от брокер в текстилната индустрия беше станал търговски пътник в книгоиздаването и за девет години се издигна до поста директор на продажбите. Неуморен, изобретателен, чудесен с хората… но Джек неволно се потрисаше при вида на диамантения пръстен на кутрето му.

— Знам, че се тревожите за разходите, но най-добрата ни реклама — намеси се Нел Соренсън — няма да струва и цент. Току-що говорих с „Пипъл“, те искат да пуснат материал. Може би дори снимка на корицата.

Марти подскочи:

— Тази Емори ще се съгласи ли да я интервюират?

— Откъде да знам? — Нел хвърли на Марти бърз ядосан поглед. — Аз самата ей сега научих за тази нова възможност. Дори не съм имала време да й телефонирам.

— Какво ще кажете за рекламните съобщения?

В резултат започна безкраен спор около ефективността на радиото, сравнена с рекламите в печата. Джек потисна желанието да провери пак колко е часът.

Вместо това обяви:

— Приятели, оставете окончателните си предложения на бюрото ми до утре сутринта. Тим, дай ми цифри за рекламните съобщения на половин и три четвърти страница, сравнени с тези на цяла страница — Джек протегна крака под голямата заседателна маса от палисандрово дърво. На целия етаж това беше единствената мебел, която му позволяваше подобен лукс. — Трябва да ги прегледам с Кърт, преди да определим окончателния бюджет.

Кой знае обаче кога ще успее да хване Рейнхолд? Този човек непрекъснато лети до Лондон, Мюнхен и Хелзинки, навсякъде, където Хауптман имат клонове. Сигурно по този начин се подсигурява. Превръща Джек в изкупителна жертва. Оставя го той да поеме вината за всяка несполука тук.

— Извинявайте, приятели. Закъснявам за среща.

Като че по поръчка Рейнхолд влезе в стаята, винаги рошавата му коса сега беше по-объркана от всякога, връзката му беше леко изкривена. Той се отпусна на стола срещу Джек и подпря крак върху коляното на другия. Двуредното сако се отвори и отдолу се видяха червени тиранти.

Джек се опита да пренебрегне размяната на погледи около масата.

— Обсъждаме рекламния бюджет — обади се Нел. Тя засъбира книжата пред себе си, сякаш да ги подаде на Рейнхолд, макар че подобен доклад лежеше подвързан спретнато на масата пред него.

— Прегледах цифрите — каза Рейнхолд. — Честно казано, мисля, че прекалявате. Няма спор, книгата е обещаваща. Но триста хиляди? Ами останалите ни проекти: Бун Макартър например? Както го виждам, ограбваме един, за да задоволим друг.

Джек се стегна. Запита се дали Рейнхолд не е говорил с Бен, но после отхвърли тази мисъл. Не беше кой знае каква тайна, че Рейнхолд с радост би се отървал от Джек. „За нищо на света няма да го признае, но го е страх от мене.“ Рейнхолд искаше да управлява, а при взимането на решения служителите в „Кадоган“ все още се обръщаха към Джек.

Все пак не бива да издава тревогата си пред Рейнхолд. Дали да избегне сега въпроса и да се разбере с него по-късно? Може да успее, макар че престижът му ще пострада.

После Джек се сети нещо, което го накара да се усмихне.

— Кърт, чел ли си всъщност тази книга? — попита той меко.

В стаята се възцари мълчание. Рейнхолд прикриваше чувствата си като опитен играч на покер, но Джек видя, че е стреснат.

— Ако чета всеки ръкопис, който издаваме, няма да ми остане време да ръководя компанията — засмя се насилено.

— Така е — съгласи се дружелюбно Джек. — Но трябва да ти кажа, че ако намериш време, ще ти вземе акъла. Грейс Траскот може да превърне в бестселър дори живота на Милард Филмор[1] — Джек вдигна ръка. — Знам, сигурно мислиш, че съм заинтересована страна, но ако оставим настрана личните ми чувства към авторката — Джек изчака смехът да заглъхне и се поздрави, че е предотвратил евентуалното нападение на Рейнхолд в тази посока, — трябва да ти кажа, книгата е превъзходно четиво. При това не само заради сензационните разкрития. Освен всичко друго тя хвърля в много отношения нова светлина върху Кенеди и Джонсън. Почитателите на историята ще триумфират.

Всички глави около масата кимаха в знак на съгласие.

— Най-увлекателната биография, която съм чела — изчурулика Нел.

— Страхотна е. Наистина вълнуваща — вметна Марти, като отпусна китка и завъртя косматата си ръка.

— Сигурен съм, че сте прави — Рейнхолд се изправи на крака. — Но ще трябва да ме извините, очаквам телефонен разговор с Европа. Да продължим по-късно? — той погледна многозначително Джек, преди да си излезе.

Заседанието се отложи.

Джек се прибра в кабинета си и се почувства възнаграден, като видя Грейс, седнала срещу бюрото му, да прелиства пролетния каталог на „Кадоган“, с „Честта над всичко“ на корицата: бяха избрали прочутата снимка на Юджин Траскот на погребението на Мартин Лутър Кинг, с вдигната ръка, като че да спре фотоапарата, с блеснали в очите сълзи, които се виждаха въпреки наведената леко глава.

Грейс носеше вталено червено вълнено сако с черни кадифени ревери, обикновени черни панталони и кожени ботуши. С порозовелите си бузи и разрошената от вятъра къса черна коса, изглеждаше, сякаш досега е била на езда и не е имала време да се преоблече. Джек усети, че сърцето му прелива от обич. Боже, толкова е красива.

Докато се изправяше, Джек я целуна по бузата и потисна желанието да я прегърне здраво, за да я предпази от предстоящото. Изразът й подсказваше, че няма да хареса онова, което ще й разкаже за Хана по време на обяда. Всъщност, ако се съди по каменното й лице, Грейс май вече знае.

— Снощи, след като се обади, говорих с Хана — Грейс сякаш беше прочела мислите му. — Беше твърде разстроена.

— Представям си.

Дявол го взел, защо не разказа веднага на Грейс?

— Хана очевидно смята, че аз съм издала тайната й — гласът на Грейс беше нисък, опасен, напомняше му буреносни облаци. — За Бога, Джек, какво си й казал? Ти самият как разбра? — Думите й се лееха като леден дъжд.

— Бен ми каза. Но му обещах, че няма да казвам на Хана откъде знам.

— Така че я остави сама да се сети, нали? И ето, бинго! — излиза моят номер. — Грейс се изправи срещу Джек: метър и шейсет едва сдържана ярост. — По една случайност, Джек Голд, тя наистина ми се довери. За пръв път отвори вратата, съвсем малко, но достатъчно да си вмъкна пръста. Достатъчно, за да разбера какво би било ако… ако… — Грейс преглътна с мъка. — Затова не съм ти казала аз. Защото държа на обещанията си.

— Аз също — Джек искаше да я прегърне, да я покрие с целувки, да моли прошка… но не знаеше как.

— Грейс — продължи той нежно. — Обясних на Хана, че не си ми разказала ти. Това ще отмине. Тя ще го преживее за нула време. Още докато говореше, се чувстваше лъжец, беше почти сигурен, че не е прав.

— Как можеш да говориш така? Все едно става дума за някакъв вирус, двайсет и четири часов грип. — Грейс хвърли с остро плющене каталога на бюрото му и по пода се разхвърчаха хартии. — Наистина ли го вярваш? Боже, Джек, или си много по-наивен, отколкото те мислех… или нарочно лъжеш само, за да загладиш нещата между нас. И в двата случая не мога да повярвам, че ще го направиш, че ще… ще ме пожертваш по този начин! Или не съм достатъчно важна, нямам значение?

— По стечение на обстоятелствата синът ми също е важен.

Джек се отврати от собствения си надут тон. Но Грейс го притискаше в ъгъла, не му оставяше друг избор, освен да се защищава.

— Обясни тогава на Бен! Кажи му какво се е случило и виж дали самият той не би поговорил с Хана. Мисля, че ме харесва. Слава на небесата, че едно от децата ти ме харесва. Струва ми се, че ще се съгласи да помогне.

— Грейс, за Бога, Хана е на шестнайсет години. Гарантирам ти, че след минути тя ще мисли само за онова тенисистче със страхотния бекхенд и птичи мозък.

— Само се чуй, Джек. Или се измъкваш, или не познаваш Хана и наполовина толкова добре, колкото си мислиш. — Тя го изгледа строго.

— Грейс, не е моментът…

— А пък ти сега говориш като майка ми.

— Ей… чакай малко, спри за момент. Трябва да играеш честно — той започна да се ядосва.

— Джек, наистина ли още мислиш, че тук става дума за честност? Честно ли е аз да съм виновна, задето си напуснал Натали? Честно ли е, че трябва да обикалям около семейството ти на пръсти като някакъв парий?

— Не, не е, но не придаваш ли прекалено голямо значение на цялата тази работа? — Джек разпозна тона, с който успокояваше Хана… и обезсърчен помисли, че Грейс вероятно също го е усетила.

— Не, всъщност не мисля, че е така.

— По дяволите, Грейс, не можеш ли просто да зарежеш този въпрос?

— Може би трябва да зарежа всичко?

— За какво говориш?

— О, Джек.

Произнесе го точно както Хана каза снощи „О, татко“ и Джек по същия начин се стегна, по същия начин го присви стомахът.

„Успокой топката, Джек. Не я притискай.“

Грейс беше бясна, искаше й се да го удари. Тя повярва на Джек, а той я предаде. Очевидно, наистина кръвта вода не става.

Повярва в тях двамата… че могат да опитат въпреки различията. Но нима всички жестове на обич на света могат да променят факта, че в момент на истинска нужда Джек не я подкрепи?

„Направи нещо — нареди един студен глас в главата й. — Кажи му, че всичко е свършило.“

Изведнъж ясно видя ситуацията. Джек не иска да й направи предложение и през цялото това време Грейс го чака най-сетне да се престраши. Но нима трябва да зависи от Джек?

Защо тя не вземе решението? Защо не обясни на Джек, че мъж, който не се възползва веднага от възможността да се ожени за нея, не я заслужава?

— Ожени се за мене, Грейс.

Грейс поклати глава, прикова поглед в Джек и се запита дали не си въобразява, че е чула тези думи. Но изразът на лицето му говореше красноречиво. Да, за Бога, той наистина й беше направил предложение.

Странно, но не почувства очакваното вълнение, а само сива празнота.

— Защо, Джек? — Грейс се задави. — Защо точно сега?

Вместо да бъде най-щастливият миг в живота й, както би трябвало, Грейс се чувстваше като изгладняло куче, на което са подхвърлили кокал.

— Искаш ли да поговорим по време на обяда? — Джек обгърна раменете на Грейс, разтревожен от напрежението, което бучеше в тялото й като високоволтажен далекопровод.

„Кретен. Ама наистина умееш да подбереш момента.“ Но как да го подбере, като сам не знаеше, че ще каже тези думи? Те просто изскочиха от устата му. Защо? Не е трудно да се досети. Бяха на върха на езика му от седмици. Колко е бил тъп да позволи на разума си — на склонността да премерва всяка дреболия и всичко да пресмята — да спре сърцето му.

— Забрави обяда — отвърна Грейс. — Не съм гладна.

— Тогава вечеря? Ще приготвя нещо вкъщи.

— Не знам — тя се доближи до прозореца и остана за миг там, загледана надолу към Пето авеню. После отсече: — Не. Не мога да се видя с тебе, Джек. Не тази вечер.

Грейс се обърна да го погледне — дълъг, преценяващ поглед, от който в гърдите му се появи студена болка. Поглед, който ясно показваше, че сериозно се колебае не само за неговата искреност, но и за цялата останала част от живота им.

[1] Тринайсетият президент на САЩ през периода 1850–1853 г. — Б.пр. ↑

Осемнадесета глава

— Мамо?

Гласът на Крис по телефона стресна Грейс — толкова слаб и почти… отчаян. Не беше спала половината нощ, мислеше за Джек, а и си позволи да се отпусне: плака във възглавницата, не го беше правила след развода. Само преди миг едвам държеше очите си отворени. А сега, облечена в халат и свита до масата в кухнята, беше напълно будна.

— Здравей, миличък. Хубаво ли прекарвате с баба Нана? — накара гласа си да звучи весело и се надяваше, че единствено във въображението й нещо не е наред.

— Вчера след училище ходихме в музея — сподели мрачно синът й. — Беше забавно, но Нана искаше да разгледа всички експонати до един.

— Изтощи ли те?

— Нещо такова.

— Помня веднъж, бях горе-долу на твоите години — заразказва Грейс. — Баба ти ме накара да отида на някакъв прием в едно посолство. Накрая аз бях като парцал… а тя както винаги свежа. Като се прибрахме, стоя будна половин нощ и писа писма до хората, с които се срещна и които можеха да помогнат със средства за предизборната кампания на дядо ти.

— Съвсем в стила на Нана — Крис дори се засмя тихо. После си пое дълбоко въздух и продължи. — Мамо, по-добре да свършваме, че ще закъснея за училище. Обадих се да те питам дали ще имаш нещо против, ако поостана у татко още малко.

— Искаш да кажеш, докато Нана е там? Че нали такава беше уговорката.

— Да, разбира се… но си мислех, след като си тръгне… че може да бъде по-добре за всички, ако аз… нали разбираш, нещо като да остана при татко.

— Колко дълго?

— Ами не знам… известно време.

Грейс се разтрепери. Какво се опитва да каже Крис? Че иска да живее при Уин?

— Крис, защо не поговорим за това по-късно, след като го обсъдя с баща ти?

Учуди се колко спокойно говори въпреки бързото болезнено туптене на сърцето си.

— Да, добре… — Крис се съгласи предпазливо.

— Татко ти там ли е? — попита Грейс, като се бореше с гаденето, което се надигна от празния й стомах.

После Уин взе телефона, гласът му успокояваше като стария бархетен халат, обгърнал тялото й.

— Грейс, повярвай, знам какво мислиш. Самият аз се изненадах. Когато Крис ми каза, че иска… — той спря и сниши глас, като че не желаеше Крис или може би Корделия да го чуят. — Виж, мисля, че не трябва да обсъждаме това по телефона. Може ли да се видим по-късно? Да намина покрай тебе след работа?

Грейс се съгласи, макар да се питаше дали Уин не пробва нов метод да я върне при себе си. После с болезнена внезапност изникна мисълта: възможно ли е майка й да е подучила Крис?

Способна ли е майка й на нещо толкова подло?

„Подло, не. Но ако наистина вярва, че за Крис това ще бъде най-доброто…“

А кое всъщност е най-добро за Крис? Грейс не знаеше. Дали не се държи егоистично, като се вкопчва в сина си, който явно предпочита да бъде с баща си?

Може би… но Крис има нужда и от нея. Той самият не осъзнава колко голяма е тя.

Грейс не излезе от къщи през по-голямата част от деня, като оставяше телефонния секретар да отговаря на обажданията. Два пъти звънна Джек и звучеше толкова нещастен, че малко остана Грейс да се предаде и да вдигне слушалката. Но в повечето случаи бяха журналисти. Някой от „Харпър базар“ отчаяно молеше за интервю. Боб Тилотсън от „ЕЙ ЕМ Америка“ искаше да направи материал за Нола и за нея. Една жена от националното радио остави и служебния, и домашния си телефон и помоли Грейс да й се обади вечерта, колкото и да е късно.

Поколеба се дали да не звънне на Нола, за да види как се оправя с офанзивата на информационните средства, но после размисли. Представи си я, хладна и величествена, с усмивка, която в миг може да стане мразовита. Макар вероятно да не й се беше налагало досега, Нола инстинктивно ще се справи и с най-трудните журналистически въпроси.

Със същото умение като Корделия… когато пресата подуши, че е в Ню Йорк.

Късно следобед телефонът престана да звъни. Грейс знаеше, че би трябвало да е на бюрото и трескаво да довършва последната редакция на книгата си, но не можеше да стане от дивана, където се беше сгушила и слушаше тихото бълбукане в радиаторите и периодичното тракане на метрото, което минаваше под сградата. Чакаше Уин… но й се искаше да види друг да прекрачва прага, не бившият й съпруг.

Джек. Беше й трудно да мисли за него… но в същото време не можеше да престане.

Най-сетне, когато светлината взе да избледнява, Грейс примига като пробудена от дълъг сън — колко ли часа е седяла така? — и се надигна от дивана, за да се облече.

Излезе от банята след няколко минути. Огледа спалнята, потънала във вечерната сянка, необичайно тъмна заради тъгата на току-що завалелия дъжд, разкъсана от процеждащата се през капандурата светлина, която обливаше желязното й легло със слаб, немощен блясък. В ъгъла до прозореца върху малка кръгла стъклена масичка имаше ваза със сноп върбови клонки, които беше купила вчера от пазара — знак, че пролетта най-сетне идва.

Красива стая, проста, почти монашеска. Само няколко езически отстъпления: пъстра мохерна покривка на леглото, пано със сложна бродерия на стената. Колкото и да е приятна, стаята й напомняше за яйцата, от които със Сиси изсмукваха съдържанието и ги боядисваха за Великден, отвън красиви, а отвътре празни.

Никой не споделяше стаята й. Нито Джек. Нито дори синът й.

Моето малко момченце. Наистина ли си е тръгнал завинаги? Хвана се, че дебне да чуе приглушеното думкане от уредбата на Крис. Но се чуваше само тихото потропване на дъжда по капандурата.

Сети се как от време на време Крис я дразнеше с мрачната си унилост, припомни си моментите, в които синът й ставаше наистина непоносим и тя с радост би го изхвърлила през прозореца. Но нима на всяка майка не й писва от време на време? Вероятно и Крис изпитва същото към нея.

Очевидно по-често, от колкото е мислела.

Защо иначе ще предпочита да живее при Уин?

Усети стягане в гърдите, от което излитаха малки, болезнени стрели. „Как е възможно да обича Уин повече от мене?“ Но не е трудно да си го представи, щом става дума за Уин — Уин, който очевидно не изпада в лошо настроение, който умее да разпръсква лошото настроение.

„Проклет да си, Уин“.

Ще да пристигне всеки момент. Тя бясно изтри мократа си коса, пъхна се в чифт дънки и навлече един размъкнат пуловер.

Секунди по-късно Грейс вече отваряше вратата на бившия си съпруг и осъзна, докато го прави, че я е отворила твърде широко, като за по-едър мъж — да речем, с размерите на Джек. Сърцето й се сви.

— Здравей, Уин — поздрави Грейс.

— Здрасти — отговори Уин, и се поколеба, сякаш не беше сигурен дали е добре дошъл. После влезе и се ухили, когато чу познатата мелодия на Майлс Дейвис, която се носеше от уредбата, извиваше се мързеливо като цигарен дим в крайпътен бар.

Грейс взе палтото му и го прехвърли през ръката си.

— Още ли вали?

Тъп въпрос. Усещаше влагата по палтото през ръкава на пуловера си.

— Няма да продължи дълго — успокои я Уин.

— Аз пък чух друго. Предричат около осем сантиметра.

Уин сви рамене:

— Смятай ме за оптимист.

Да, помисли тя. Уин е точно такъв. Ами ако му напомни, че и най-жизнерадостното отношение не помага да остане човек нормален, докато отглежда постоянно едно дете, дори то да е вече поотрасло?

По-полека, напомни си Грейс. Първо нещо за пиене, може би дори две питиета. После ще пуснеш в ход чара си и ще се опиташ да убедиш Уин, че пълните родителски права са против интересите му. Цялата тази допълнителна отговорност ще му връзва ръцете, ще пречи на работата му, на социалния живот.

За Бога, ако трябва, ще го моли. Но ако и това не свърши работа? Самата мисъл е непоносима. Ако Уин твърдо е решил да отнесе въпрос до съда, ще отстъпи. Не само защото влиятелните познати и опитът на юрист увеличават шансовете на Уин да спечели — Грейс просто не може да подложи сина си на такова изпитание.

Докато гледаше бившия си съпруг, Грейс се запита как е възможно тя или който и да било друг да подозира Уин в нечестна игра. С тъмносиния си костюм и бледосинята памучна риза, с раираната вратовръзка, която му беше подарила последната Коледа преди раздялата, Уин приличаше на хубав, спретнат председател на класа, който позира за снимка по случай завършването на гимназията. Все пак присъствието му я успокояваше по някакъв особен начин — както някои лекари успяват само с тона на гласа си да превърнат въображаемия тумор в доброкачествена киста, или някоя твърде способна продавачка успяваше да я накара да излезе от магазина с рокля или обувки, които нито й трябват, нито може да си ги позволи.

Грейс покани с жест Уин в гостната. Той я изчака да седне, преди да се настани в креслото. Събра една върху друга ръце в скута си като фламандски благородник в картина на Ван Дайк, и Грейс неволно се усмихна на официалната поза. Толкова е странно да седят заедно така, като че всичко е някаква пантомима и всеки момент ще избухнат в смях. Изпита странното чувство, че животът им тече успоредно и докато те седят тук и играят тази старомодна драма, истинските им „аз“, които никога не са се развеждали, бродят наоколо по чорапи, сръбват винце и се кискат на смешните събития от онзи ден.

— Как е Крис? — попита тя и се постара да не звучи притеснена. — Има ли нужда от нещо?

— Добре е. Разказа ли ти за новия си „Макинтош“?

— Не — отговори Грейс, като се мъчеше гласът й да е равен. Първо куче, а сега цял нов компютър?

— Явно двамата сте говорили за по-важни неща. — Уин беше смутен.

Той се чувства виновен, помисли тя. Познаваше по начина, по който потрепваха коленете му. Освен това избягваше да я гледа. Хубаво. Може би ще успее да се възползва от това.

— За Крис компютърът е най-важното нещо. Ако някога попадне в корабокрушение и вълните го изхвърлят на някой остров без хляб и вода, най-много ще му липсва „Нинтендо“.

Уин се усмихна в стил „председател на класа“, без съмнение изпитваше облекчение, че не се нахвърля върху него.

— Снощи учеше майка ти да играе една игра на име „Тетрис“. Играла ли си я?

— Не ми остава много време за игри — отвърна Грейс по-остро, отколкото възнамеряваше.

Но Уин като че не забеляза.

— Напоследък може би нямаш време, но помниш ли като се оженихме и не можехме да си позволим таксата за кабелна телевизия? — Уин се усмихваше. — Имахме само една колода карти. Научих те да играеш бридж на две ръце и кълна се, нямаше да се откажеш, докато не ме пребиеш от бой.

— А ти, разбира се, беше твърде голям джентълмен, за да ме оставиш непрекъснато да губя.

— Нямах избор! Ти щеше да продължиш да играеш, докато ме биеш или докато не ме умориш от изтощение.

— Толкова ли бях ужасна, а? — Грейс се засмя тъжно.

— Невинаги.

Устните му се отпуснаха, но усмивката остана да набръчква ъгълчетата на очите му. Уин се помръдна леко и половината му лице се скри в сянка. Грейс се сети как след раждането на Крис започнаха да оставят лампата в коридора да свети по цяла нощ и лицето на Уин върху възглавницата до нея беше разсечено на две, една тъмна и една светла половина, като маска на клоун.

Но да я убиеш, не можеше да си спомни какво е изпитвала, когато я е целувал… какво й е шепнел, докато са се любили.

А Джек с нежните ласки по лицето й, шията, гърдите, корема, между краката… с тихия шепот колко е красива, как иска да бъде вътре в нея… почти можеше да я накара да свърши. О, Боже, Джек…

Но сега не трябва да мисли за него.

— Уин… не искам да губя сина си. — Грейс чу треперенето в гласа си и си наложи да не плаче.

— Не го губиш — успокои я Уин. — Той те обича, както винаги те е обичал.

— Лесно ти е да го кажеш.

— Може би точно сега просто има нужда от промяна на обстановката. — Уин спря за миг, като че събираше мислите си преди пледоария в съдебната зала. — От разказите на Крис личи, че нещата тук напоследък са били напрегнати.

— Виж, Уин, всички тези разправии с книгата, а сега и с гостуването на майка… не е като градинско увеселение.

— Нямах предвид Корделия.

Грейс усети как се изчервява.

— Накъде биеш?

Той сви рамене.

— Не съм дошъл тук да те съдя, Грейс. Повярвай, най-малко това искам. В случая основната ми грижа е доброто на Крис. Очевидно не е щастлив. Не е започнал пак старите номера, но въпреки това…

Нямаше нужда да уточнява. Разбра, че мисли за онзи ужасен случай, когато хванаха Крис да краде. Беше му разказала и за бягствата на Крис от училище.

— Знам, че не е щастлив — призна Грейс. — Но децата на неговата възраст могат да бъдат в лошо настроение и без особена причина.

— Не те обвинявам — повтори Уин.

— Тогава не прави това, не ми го отнемай!

Тя скочи и й се стори, че се опитва да запази равновесие в препускащ влак, където подът се люлее и накланя под краката й.

— Аз… — Уин спря, като че се отказа от думите си. Накрая се предаде, разпери ръце и погледна нагоре към нея, а върху красивото му лице с тънки черти бяха изписани объркване и копнеж.

— Най-малко от всичко искам да те нараня, Грейс. Може би изходът е да оставим Крис при мене засега. Докато майка ти си тръгне.

— Кога ще бъде това?

— Не знам. Мисля, че и тя не знае. Тези дни търчи по цял ден, среща се с всички стари приятели и съратници на баща ти, които успее да открие в Ню Йорк, и се опитва да изкопчи дарения за библиотеката. Ще зависи и от това дали ще заведе дело.

— Но… не може. Писмата… — този път се завъртя цялата стая, все едно я хвърляше от една страна на друга.

— Ти казваш, че са писани от баща ти — обясни Уин търпеливо, все едно говори на дете. — Давала ли си ги на графолог да го удостовери? Ако си ги дала, готова ли си експертни свидетели на майка ти да оспорят показанията му в съда?

— Уин, аз познавам почерка на баща си. Няма съмнение, че писмата са истински.

Той вдигна ръка.

— Виж, да не се отклоняваме от темата. Корделия вероятно ще остане още седмица или две. През това време много неща може да се променят, що се отнася до Крис. Обещавам да не го тласкам към някакво окончателно решение. После, когато нещата се избистрят, ще поговорим тримата с психоаналитика му. Заедно ще решим кое е най-правилното.

Грейс усети да я изпълва облекчение. Не беше съвсем каквото й се искаше… но беше по-добро от опасенията й. Както стоеше пред Уин, без да може да застане твърдо на крака, изведнъж осъзна, че почти не е яла през деня, а предишната нощ е спала само два-три часа. Усети как коленичи на килима, бавно, дори грациозно, като за молитва.

Осъзна, че Уин я гледа с копнеж. Нима да протегне ръка към него, за да я вдигне на крака, не е най-естественото нещо на света?

Въздухът около тях се зареди с електричество. После Уин се приближи към нея, коленичи, прегърна я. Колко странно, вместо да се разтревожи, Грейс изпита странно, реещо се облекчение. Не се е вкопчил в нея, както когато му съобщи, че между тях всичко е свършено, а я прегръща нежно, почти неуверено, сякаш я кани на танц. Сълзи опариха очите й.

— О, Уин… — Грейс сведе чело и докосна рамото му. Ухаеше слабо на свеж въздух и чистотата — миризма, която й беше близка, колкото нейната собствена.

Сключи почти конвулсивно ръце около Грейс.

— Непрекъснато повтарям събитията в ума си… — гласът му беше напрегнат, той сякаш се задушаваше. — Непрекъснато се опитвам да измисля друг край. Не мога. Винаги завършва по същия начин… и аз… не успявам да го променя. Бих дал всичко да успея.

Беше чувала това и по-рано, но тогава Грейс беше като направена от стъкло, извиненията му изглеждаха далечни и кухи, плъзгаха се по нея като дъждовни капки по прозореца на препускаща кола. Този път думите му я пронизаха.

— Простих ти много отдавна — каза Грейс, вдигна глава и срещна пълните му с тъга сини очи.

— Не беше достатъчно бързо — Грейс долови тихата горчивина в тона му, която при следващите думи прерасна в разкаяние. — Но имаше достатъчно основания, Бог е свидетел.

— Виж, Уин, какъв смисъл отново да говорим за това?

— Смисълът е… — той преглътна с мъка. — Мислех си, че въпреки всичко, което се случи, имахме много хубави неща.

— Понякога наистина беше хубаво.

— Слагам си вратовръзка сутрин, но като изляза, още се чудя дали е подходяща — продължи Уин. — Ти ми избираше вратовръзките, помниш ли? А и кафето. Все не го правя като хората. Слагам пълна лъжичка за всяка чаша, но тогава пък става прекалено силно. Купувам си от един магазин до службата, но мразя да го пия от пластмасова чаша.

— Наистина умея да правя кафе — съгласи се Грейс. — Но забравяш, че винаги прегарях кифличките.

— И без това не обичам много кифлички. Пък и от къде на къде ще си длъжна да ме храниш?

— Уин… недей.

— Грейс, моля те. Обичам те. Никога не съм преставал да те обичам.

„Това става прекалено сериозно“ — помисли Грейс, която чувстваше у нея да се надига паника. Но нима Уин не тласка нещата натам от известно време? И нима тя донякъде не му го позволява?

— Уин, ние не сме вече же…

Бившият й съпруг я спря с целувка, устните му се притиснаха нежно до нейните, като че търсеха отговора на някакъв въпрос. „Всичко, всичко е погрешно“ — каза си Грейс. Но в същото време целувката на Уин изглеждаше странно уместна, удобна и успокояваща като изгладен от носене венчален пръстен, като че Джек е натрапникът, а Уин — мъжът, комуто принадлежеше.

Той се дръпна назад и прошепна с долепени до косата й устни:

— Позволи ми да остана през нощта.

— Ами Крис? — Грейс говореше, без да мисли, и едва след като думите излязоха от устата й, осъзна, че не му е отказала. „Спри! — би трябвало да извика. — Иди си вкъщи!“

— Той е при майка ти. Нищо няма да помисли. Понякога, когато имам много работа, нощувам в службата.

— Това е лудост, Уин.

Той я целуна отново, по-страстно този път, с език. Тънките му пръсти обхванаха нежно главата й, палците му галеха слепоочията й, той нашепваше името й отново и отново: „Грейс, Грейс, о, Грейс.“ Тя усети, че тялото й реагира, по него се разля топлина, която не беше просто ехо от някогашни преживявания.

Ако в този момент Уин беше повторил отново: „Обичам те“, или беше оказал какъвто и да било натиск, Грейс щеше да се дръпне назад и честно да се запита какво прави. И непременно щеше да го изгони.

Но Уин чакаше безмълвно, а в същото време я държеше в прегръдките си и топлият му дъх галеше косата й. Чуваше как бие сърцето му, силно и бързо, все едно някой чука настойчиво по прозореца.

Грейс въздъхна, отдръпна се и докосна долната му устна, пълна, изваяна, съвсем като устната на сина им. Плъзна пръст надолу по брадичката и шията му и спря при съвършения квадратен възел на вратовръзката.

С чувството, че се рее във въздуха — все едно това се случва на някой друг или насън, — разхлаби възела и издърпа единия край на връзката през примката, а тежката коприна се хлъзна като масло между пръстите й.

„Господ да ми е на помощ“ — помисли тя.

Въпреки това изглеждаше напълно естествено, след като заведе Уин в спалнята си, да се съблече пред него. Той познаваше голото й тяло и в други образи — с плосък корем и малки гърди, когато беше булка, бременна с Крис, огромна, с напращяла гръд. Беше виждал как белезите от опъването на кожата избледняват от ярко лилаво до едва забележими сребристи нишки. Да, стана свидетел и на неизбежното влияние на земното притегляне — увисването на гърдите й, лекото смъкване на дупето.

Само Уин запази формата си от колежа. Източен, мускулест, грациозен като плувец или танцьор. Когато се съблече, Грейс забеляза, че точно над ключицата и под лактите летният му тен потъмнява — там, където свършва тениската му. Когато се приближи и я прегърна, все едно на мястото си дойдоха елементи на една мозайка. Тя го усещаше до себе си все по-твърд и по-твърд. От устата му се откъсна тих стон.

— Грейс, мила моя, колко е хубаво. Колко е хубаво с тебе.

Грейс стисна очи, предпочиташе той да мълчи. Искаше й се всичко това да се окаже някак сън, от който утре ще се събуди без угризения.

Уин започна да я милва, да я гали както тя обича. Грейс седна на ръба на леглото, а той коленичи на матрака до нея, като масажираше затаилата се в раменете й умора, палците му оказваха точно толкова натиск, колкото трябва. Ръцете му бяха толкова опитни, толкова гладки, толкова осведомени.

Загали гърдите й, тогава устата му намери най-чувствителните места на врата й, тръгна надолу по гърба, като леко я докосваше с език. Спря на кръста, обгърна я с ръце и нежно я дръпна да легне по гръб. Езикът дойде на мястото на пръстите и накара зърната на гърдите й да настръхнат, напомни й за времето, когато кърмеше Крис, и за сладкото топло усещане от изтичащото мляко.

Изведнъж й се стори, че най-лесното нещо на този свят е да разтвори крака и да придърпа Уин в себе си. По-лесно от всичко, което се опитваше да постигне от седмици, месеци, години, откак за последен път бяха лягали така. Усети до шията си как дъхът му се учестява, собственото й тяло отвърна на неговите дълбоки, сладострастни, съвършено премерени тласъци.

Чувственото напрежение, което се засилваше у нея, беше като стара многократно изпълнявана песен. Знаеше точно кога да поспре, кога да забърза, как да забави всяка нота така, че да удължи неговото и собственото си удоволствие. Когато получи оргазъм секунди преди неговия, беше по-силен от винаги по-рано с Уин, разкъса корема й като вика, изтръгнал се от гърлото й.

Едва когато престана да трепери, докато лежеше в прегръдките му и се опитваше да си поеме дъх, Грейс разбра, че силното преживяване се дължи донякъде на факта, че е задържала оргазма повече, отколкото успяваше обикновено. Не само за да увеличи удоволствието си, но и от страх.

Страхуваше се какво може да стане, ако се отдаде докрай на Уин.

Деветнадесета глава

Нола погледна през прозореца и рязко се разсъни. Репортери! Преброи поне половин дузина — някои водеха въоръжени с камери оператори, — бяха се събрали отвън на тротоара, бъбреха си и отпиваха от димящи картонени чаши. Набит мъж в тренчкот вдигна поглед и примижал се опита да разпознае високата неясна фигура, която надничаше иззад полупрозрачните завеси.

Боже Всемогъщи, часът е седем сутринта, още зъбите не си е измила, а те вече дебнат в засада. Грейс, Бен или някой от онова издателство трябва да е изпял новината за майка й и Джин.

Нали точно от това се пазеше? За това я предупреди Бен? Акулите вече обикалят, готови да я направят на кайма, преди още книгата на Грейс да е излязла.

Телефонните обаждания през последните няколко месеца на репортери, които търсят да изровят всяка мръсотия, свързана със случайната смърт на Нед Емори, ще се окажат детска игра в сравнение с предстоящото.

„Сама си го изпроси“ — напомни й студен вътрешен глас.

— Мамо? — Таша, още по пижама, зашляпа към прозореца с прозявка. — Какви са тези хора?

— Не ги познаваш — отвърна Нола, притегли топлото телце към себе си и вдъхна миризмата на току-що станало от леглото дете.

— Какво искат?

„Да ми одерат кожата“ — помисли Нола.

— Искат да говорят с майка ти — каза Нола, като се опитваше да омаловажи с тон събитието. — Представяш ли си? Де да можеше със сестра ти да ми обръщате също толкова внимание.

Очите на Таша се разшириха, а палецът й запърха покрай устата, очевидно умираше от желание да се пъхне вътре.

— Това заради Бен ли е?

Нола усети как стомахът й падна надолу като в скоростен асансьор. Глас на невинен младенец. Таша очевидно смята, че всичко голямо и евентуално заплашително идва от новото усложнение в живота на майка й: Бен Голд.

— Ни най-малко — успокои я Нола.

— Мамо?

— Кажи, сладка моя?

— Бен ще стане ли новият ни татко? — каза го по съвършено същия начин, както питаше преди инжекцията в кабинета на лекаря: „Ще ме боли ли?“

Нола усети гърлото й да се свива. Горката Таша, разтревожена и уплашена като стара дама, която може да загуби пенсията си. Тя просто облича в думи онова, което Нола разбираше от самото начало със сърцето си. Три седмици ли са минали от първата им среща? Като две-три кръгчета на въртележката, които продължават само няколко минути, а ти се струва, че е минала цяла вечност, трескавият ритъм на връзката й с Бен е нарушил чувството й за време. Но макар че е весело да се возиш на въртележката, подсети се Нола, накрая все пак се радваш, като свърши.

— Не, детето ми — отговори нежно Нола. — Бен няма да ти бъде татко. А това — тя махна към сцената зад прозореца — не бива да те плаши.

За своя дядо Таша и Дани знаеха само, че е починал много преди да се родят. Още не им беше казала кой е. Сега ще се наложи, по-рано от предвиденото, по някое време днес. Но не по този начин.

— А къде е Дани? Станала ли е?

— Казах й, че ще закъснее за училище, ама тя не иска да се измъкне от леглото. — Таша влезе в ролята на превзета учителка със стиснати устни и вирната брадичка. Нола я досмеша. Но Таша нямаше представа как изглежда в чуждите очи и без съмнение ще се обиди, ако се засмее.

— Няма значение, знаеш ли какво ще направим? — Нола се усмихна весело. — Дани може да продължи да спи. А ти, ако искаш, можеш да гледаш телевизия. Днес няма да има училище.

Очите на Таша се присвиха, усещаше, че това е прекалено хубаво, за да бъде вярно.

— А защо учителката не ни предупреди?

— Защото не тя решава кое е най-добро за вас — Нола потупа леко Таша по дупето. — Хайде сега, иди се облечи, докато направя закуската.

Четирийсет и пет минути по-късно, когато момичетата бяха нахранени и облечени, а Флорин се присъедини към тях пред телевизора, Нола се приготви да влезе в боя. Беше облечена с дълга черна вълнена пола и червено сако „милитер“, излязло от мода поне преди пет години. Когато отвори входната врата, забеляза, че групата репортери е станала по-многобройна. Сега бяха вече почти дузина. Всички се втурнаха към нея, като бутаха пред лицето й камери и микрофони и изстрелваха трескаво въпросите си:

— Госпожо Емори… твърдите ли, че сенатор Траскот е бил ваш баща?

— Знаете ли, че вдовицата на сенатора отхвърля твърдението ви?

— Защо мълчахте толкова дълго, преди да го оповестите?

— Вярно ли е, че сте сключили сделка с „Кадоган“ за дял от печалбата?

Нола се завъртя рязко и едва не събори една набита жена с хлътнали бузи, която стискаше малък касетофон.

— Мога да ви кажа само това — заговори Нола, като извисяваше глас, за да я чуят въпреки шума. — Да, сенаторът Траскот е мой баща. Не, не съм сключвала никаква сделка. А сега моля да ме извините… Трябва да отида на работа.

Нола опита да се промъкне, но журналистите не отстъпваха.

— Известно ли ви е дали сенаторът има други незаконни деца?

— Говорили ли сте със семейството му?

— Смятате ли, че трябва да получите дял от наследството на баща си?

Нола клатеше глава: не, не, не. С рамо си проби път покрай мъж с прошарена коса, когото познаваше от Канал 4, същия, който все едно непрекъснато се явява на прослушване за член на британското кралско семейство. Забеляза, че дъвчи дъвка като преживяща крава.

— Вярно ли е, че фирмата ви е била избрана да проектира библиотеката на Юджин Траскот?

Въпросът, привидно невинен, я прониза мълниеносно. Нола усети, че крайниците й се разтрепериха, а неочаквана горещина заля лицето й. Това откъде дойде? Резултатите от конкурса още не са обявени. Дали просто не я подмамва да каже нещо, което не бива?

— Ще трябва да попитате началника ми, не участвам в този проект — отвърна Нола остро, но се сви при блясъка на светкавицата.

Лъжи. Защо трябва да продължава да лъже?

Нола обаче разбираше причината. Ако не запази тази последна тайна, библиотеката й може никога да не се построи. Корделия Траскот и останалите в комитета ще отхвърлят проекта й на секундата.

— Госпожо Емори…

— Още един въпрос…

— Имате ли представа…

Бързаше напред, но усещаше остро присъствието им, жадните им гласове, миризмата на влажна вълна и топло кафе, която ги обгръщаше. Не смееше да спре и да се обърне, не смееше дори да им позволи да видят лицето й, за да не познаят по израза му, че не е онова въплъщение на истината, за каквото се представя.

— Гледах те по новините в шест. Беше чудесна. Не ги остави да надделеят — наистина беше отгоре.

Легнал до Нола в голямото й легло, Бен погали с топлата си длан вътрешната страна на бедрото й и нежно потърка с пръст браздата, оставена от бикините й, които преди малко нетърпеливо свали от тялото й.

Нола потръпна. Любиха се току-що, но пак я възбуждаше. „Момиче, вземи се в ръце.“

— Харесва ти, когато съм отгоре, а? — пошегува се тя.

Бен се засмя. Ръката му се премести още по-нагоре и се заигра с къдравите косъмчета между краката й, още влажни от акта. Нола се дръпна.

Повече няма да се втурва с главата напред. Трябва да започне първо да мисли.

Плахият израз на Ташиното лице сутринта, когато попита за Бен, затвърди решимостта й. Историята между нея и Бен не може да продължава. Колкото и да й е хубаво в леглото.

Но това е все едно да решиш да пазиш диета… внезапно ти се приисква първо да изядеш всички забранени неща на света. В този момент го желаеше повече от всякога.

Нола въздъхна.

— Да ти кажа ли истината? Не съм надделяла, както си мислиш — каза тя. — Всъщност доста ме стреснаха.

— Важното е, че така ще продадем цял тон книги. Само моментът е лош. Дори да избързаме с издаването, губим част от инерцията.

Бен млъкна и се замисли, както често правеше напоследък. Стана сериозен, дори мрачен. Да не би и той да се колебае за връзката им?

— Бен, какво има?

Накарай го пръв да сподели, помисли Нола. Така няма ти да се окажеш лошата.

— Нищо — отвърна Бен и се претърколи по гръб.

Нола се надигна и погледна надолу към него.

— Не ми ги разправяй тия. От една-две седмици си такъв. Ту си на седмото небе от щастие, ту се държиш, все едно аятолахът те е осъдил на смърт. Какво става?

Всъщност Нола вече знаеше, нали? Под чаровната и самоуверена маска Бен се страхуваше. Очевидно ролята на татко в едно вече готово семейство не е в репертоара му. Рецептата е ясна: „Трябва само да добавите един мъж и да разбъркате хубаво.“ Спомни си как миналата седмица Бен ги заведе на кино и на половината път Дани взе да мрънка, че е уморена и иска да си иде вкъщи. Бен изглеждаше толкова нервен — явно едва се сдържаше да не се скара на Дани, — че Нола искаше да му се скара на него: човече, който го е страх от мечки, не ходи в гората.

„Момичетата също го усетиха. Или пък те през цялото време са знаели онова, което аз дълго не съзнавах — че ти пет пари не даваш за тях. А може и да не обичаш децата по принцип.“

Така или иначе, не можеше да рискува да се обвърже с Бен, а той да се окаже втори Маркъс, който се обажда само когато му дойде вдъхновението — горе-долу толкова често, колкото се сеща за рождените дни на собствените си дъщери.

— Просто си мислех — обясни Бен, като говореше на тавана.

— За какво?

— Колко по-лесно щеше да е всичко, ако ме беше послушала в самото начало.

— Искаш да кажеш, ако бях унищожила писмата? Ако ги бях пуснала в тоалетната? Ако ги бях хвърлила в огъня? Бен, те са важни. И то не само за мене.

— Ами аз? — попита тихо Бен, но в гласа му се долавяше злобна нотка. — Къде е моето място в твоята гениална схема на света?

— Не знам — отговори тя също тихо. — Защо ти не ми кажеш?

„Ами ако й разкажа истината? — помисли Бен. — Че не съм готин пич, на какъвто се правя?“

Но разбираше, че това няма да е цялата истина. Ядоса се, когато Нола даде ония писма на Грейс, но гневът му вече избледняваше. Измъчваше го много повече мисълта, че може да се окаже влюбен в Нола. Ако не се изповяда, ще се пръсне.

— За Бога, Нола, не разбираш ли? — очите му блестяха в полумрака. — Точно оттам почна всичко. Дори ние, аз и ти. Използвах те. Надявах се, че ще дадеш ония писма на мене, за да се направя на герой в „Кадоган“…

Сърцето на Бен туптеше лудо. Какви ги говори? Какви ги върши? В същото време полу се надяваше Нола да използва повода и да скъса с него. Защото, Бог му е свидетел, той самият няма сили да сложи край на връзката им. Беше затънал… и затъваше все по-надълбоко.

— После покрай другото стана нещо интересно — продължи, защото в същото време не можеше да понесе Нола да мисли лошо за него. — Взех, че те… харесах. — Не можа да превъзмогне себе си и да произнесе думата „обикнах“, тя просто не влизаше в речника му. — Боже, най-малко пък това съм искал. Съпруга, деца, готово семейство. Идиотска работа. Не е за мене. Проклятие.

Той удари с юмрук по възглавницата.

По тялото на Нола пропълзя студ. Разтрепера се и придърпа по-плътно около себе си чаршафите и одеялата, но знаеше, че така няма да се стопли. Би трябвало да се ядоса, задето я е използвал, опитал се е да я излъже, но, кой знае защо, в момента изпитваше… съжаление.

Именно това я привлече у Бен отначало — малкото объркано момче. Искаше да го прегърне, да го утеши. Може би наистина го е обичала… известно време.

Сега вече край. Наистина. Признанието на Бен просто е последната гара на влак, който не пътува към желано от нея място.

— Може би си влюбен в мен… но то не е същото, като любовта — Нола говореше колкото може по-нежно. — Когато сме заедно, правим най-вече… това — тя обхвана с жест измачканите постелки.

— Да не искаш да кажеш, че за тебе е било само това? Секс? — гласът му се издигна, стана сприхав.

В главата си чу предупредителен звън. Когато се караха, Маркъс също преиначаваше всичките й думи.

— Нима не разбираш? — Нола усети, че я обзема силна умора. — Имам две малки дъщери. Сега са горе с Флорин, където напоследък прекарват прекалено много време. Бен, аз имам семейство и трябва да се грижа за него. Имам работа, която не върша като хората, защото съм прекалено заета с тебе. Не бих зарязала заради тебе нито работата, нито децата си.

— Че кой го иска? Мога да се пренеса тука или да си наемем друго жилище — Бен сам се изуми от произнесените думи. Откъде се взеха?

Част от него искаше да ги върне обратно и да забрави, че изобщо е познавал Нола. Тя е прекалено самостоятелна жена, владее положението. А в този момент, мътните го взели, явно владее и него.

— Бен, спри — нареди остро Нола. — Не говориш сериозно.

— Никога не съм бил по-сериозен. Отчаянието в гласа му почти я изплаши.

— Сега се обличам — каза Нола и се премести към ръба на леглото. — После май ще бъде най-добре да си идеш.

Понечи да стане, но той сграбчи ръката й и почти брутално я дръпна да легне.

— Бен, какво…

Той я загледа втренчено, със сърдито, разкривено лице и попита:

— Какво искаш да кажеш?

— Казвам, че е време да си ходиш.

— И после?

— После, след като обмислим всичко, ще поговорим.

— Дявол да го вземе, Нола, аз си изливам душата, а ти казваш просто: „Ще поговорим“?

— Бен. Говориш за несъществуващи неща. Фактите са съвсем прости, та ти едва ме познаваш. Откога се познаваме? Цели три седмици?

— Е, та? Не съм казал да се женим. Няма ли да е по-лесно, ако живеем заедно?

— В някои отношения може би. Но…

— Просто ми отговори: да или не? Толкова ли е трудно?

— Да, трудно е.

— Защо? Защо да е трудно?

— Защото ме насилваш и това не ми харесва.

Паника като че разцепи лицето му на две: едната половина принадлежеше на разстроено дете, вцепенено от разочарование, а другата на побойник, който си знае своето.

Внезапно я затисна с цялата си тежест, прилепи я на леглото, устата му се притисна до нейната толкова силно, че тя едва дишаше.

— Бен… не, не, не по този начин — изхриптя задъхано.

Не можеше да повярва, че това действително се случва, че Бен я притиска към леглото, разтваря насила краката й с коляно. Почти все едно я… изнасилва…

„Невъзможно. Няма да постъпи така с мене.“

Но Бен напъха пръсти в нея, а тя поиска да го удари, да го издраска, да му причини болка.

— Спри! — извика, като се извиваше под него и се опитваше да намери някаква опора, за да го избута.

Само че той беше прекалено силен… и много, много груб. Все едно се е преобразил, станал е друг, непознат. Непознатият разтвори краката й и влезе със силен тласък в нея. Усещаше как острите ъгълчета на ноктите му дерат кожата й. Опита се да му помогне, за да не я боли поне… но Бен бутна настрани ръката й и изръмжа: „По дяволите, по дяволите, Нола“, като в същото време я буташе нагоре, жулеше гърба й в дюшека, а потта от лицето му капеше по стиснати й клепки.

— Разкарай се… от… мене.

Нола първо беше смаяна, после се уплаши… но накрая побесня и през тялото й потече накален до бяло гневен порой. Как смее!

Чу, че Бен извика, и след едно последно конвулсивно движение, което я прониза цялата, той освободи ужасяващата си хватка. После с цялостно плавно движение се изтърколи от нея и от леглото.

Нола видя как бледият триъгълник на гърба му се навежда и изправя в сянката, докато намери и обуе в полумрака слипа си.

Разтреперана, стиснала зъби, за да не тракат, тя допълзя до ръба на леглото и се изправи с мъка, като взе една от черните кожени обувки, хвърлени на пода. Застана с широко разкрачени крака — подгъваха се и само така можеше да се задържи изправена. Но когато Бен се обърна с лице към нея, изразът му не само не издаваше разкаяние, а беше скръбен, като че пострадалият бе той, и тогава гневът вля нови сили у Нола.

— Какво, по дяволите, беше това?

— Мислех, че ти харесва по-грубичко.

Още докато го казваше, Бен се почувства като гангстер от второкласен филм, произнасящ думи, които нямат нищо общо с него. Господи, наистина ли постъпи така с Нола? Нима е същото лайно като Роджър Янг?

Погуби всяка надежда за помирение. Защо?

„Изплашен си, Бени, ето защо. Ами ако беше приела предложението ти? Нямаше да се измъкнеш…“

— Ти ме изнасили — изсъска Нола. — Боже Всемогъщи, в наше време учат гимназистките за това, дето стана тук, та да не им се случва никога.

— Хайде, Нола, вече не си хлапе.

Тя метна обувката по него, но не улучи с няколко сантиметра. Лампата от нощното шкафче падна, чу се трясък, после ужасният звън от трошене на стъкло. Като видя останките от скъпоценния предмет на пода Нола усети присвиване в стомаха, сякаш нещо в самата нея се прекърши.

— Копеле мръсно! — Нола грабна блузата, преметната през таблата на леглото, мушна се в нея и се опита с треперещи пръсти за я закопчае. — Как можах да се набъркам в тази работа. Цял живот се опитвам да отбягвам мъже като тебе.

— Затова ли трябва аз да плащам греховете на бившия ти съпруг?

Нола си представи червена дръжка на аварийна спирачка и я дръпна надолу.

— Вън — каза тя през стиснати зъби.

— Нола, чакай, нямах предвид… — Бен протегна ръка в знак на извинение.

— Вън. — Заобиколи леглото и вдигна тежката студена основа на старинната лампа. Хем й се плачеше хем беше бясна, най-вече на себе си, задето се увлече по този мъж.

— Давам ти трийсет секунди да се облечеш и да си изнесеш задника през вратата. Иначе викам ченгетата.

Бен вдигна към нея измъчено лице с разкривена уста заприличал на митично чудовище.

— За да ме арестуват? Давай, Нола. Представи си само каква чудесна история ще се получи.

Тя потрепери от спомена как се е наслаждавала на допира на ръцете му, как алчно му се беше отдавала.

— Времето изтича — предупреди го. Чувстваше се празна. Гневът изчезна и остави след себе си само силно изтощение. Една нейна част съжаляваше Бен въпреки стореното и казаното от него.

— Не се притеснявай. Тръгвам си — успокои я той. — Само едно нещо… — Преметнал през рамо якето, се обърна, а в очите му блестяха неизплакани сълзи. — Знам, че сигурно няма да повярваш, но сериозно мислех това, което казах преди. За съвместния ни живот. И че… — Спря.

— Ме обичаш? — довърши Нола, макар да не се сещаше някога да е произнасял точно тези думи. Продължи иронично: — Да, знам.

Обадиха й се два дни по-късно, докато размишляваше над грубите скици на Рони Чанг за къщата на Шулман. За четирите декара от най-хубавите плажове на Ийст Хемптън Чанг беше нарисувал нещо като сбор от кубчета, като абстрактната живопис на Мондриан. Рони се мисли за следващия И.М.Пей[1], но това не е пирамидата в Лувъра или кулата Хенкок. Тук трябва да живеят хора…

— Нола, би ли дошла в кабинета ми?

Гласът на Магуайър по интеркома я изстреля от стола. Проправи си път около чертожните дъски, където колегите й седяха приведени над чертежите.

Шефът я посрещна топло в кабинета си — весела смесица от разпръснати постмодернистки столове, маси, библиотеки, — но ентусиазмът на тясното му, загрижено лице беше сдържан.

— Току-що ми съобщиха — каза той, — че комитетът Траскот е избрал твоя — той се поправи, — нашия проект…

Нола усети прилив на щастие като силна вълна, която я пречисти, накара я да светне. Правилно ли чу? Следващите думи на Магуайър я вледениха:

— Има обаче едно препятствие. Проблем с финансирането. Така че… ще задържим нещата, докато не съберат още един-два милиона.

— Какво искат да кажат? Колко време ще трябва?

Осъзна, че трепери. От две вечери, откак се разигра грозната сцена между нея и Бен, беше напрегната нервна, подскачаше всеки път като чуеше името си.

— Първо докато свърши врявата — усмивката, с която я посрещна, се стопи. — После, кой знае? Щом комитетът разбере, че работиш тука… — изречението увисна във въздуха.

Уволняваха ли я? Затова ли я извика?

Нола обгърна с ръце раменете си, като че можеше така да спре треперенето и лудото биене на сърцето си.

— Те още ли не са научили?

Спомни си журналиста, които се опита онзи ден да я хване натясно.

— Може и да са научили, но на мене никой нищо не ми е казвал.

— Тоест това е само въпрос на време.

— Нола, тук не става дума за сънливите директори на някоя застрахователна компания. Изправени сме срещу Корделия Траскот. Можеш ли да си представиш как ще реагира, когато научи, че си, макар и косвено свързана с този проект?

Нола би искала да спори, но разбираше, че Магуайър е прав. Всъщност той дори не се стряскаше твърде от положението. Когато разбра, че е дъщеря на Юджин Траскот — каза му го един ден преди да излезе в пресата, — реагира с ирония, но я подкрепи.

— Не мога да кажа, че съм се досещал, но не съм много изненадан. Ти също си белязана Нола. Ще стигнеш далеч, донякъде, защото не се боиш да бъдеш различна.

Различна. Затова ли през по-голямата част от живота си е имала чувството, че плува срещу течението? Затова ли често виждаше нещата наопаки, не като другите?

Тъкмо това умение да гледа наопаки сега накара нещо в главата й да прещрака. Корделия Траскот. Ами ако не се случи просто ей така, ако някой направо й съобщи — не само факта, че Нола Емори работи в „Магуайър, Чанг и Фостър“, но и че спечелилият проект е неин?

Ако тя самата й го съобщи?

Лудост? Може би. Но нима не би било по-добре да действа сега, да поеме риска, независимо, че шансовете са срещу нея? Защото има възможност, макар и съвсем малка, да убеди Корделия Траскот, че само тя, плът и кръв на Юджин Траскот, може да направи проекта на библиотеката такъв, какъвто трябва да бъде. Като ушит по мярка костюм, проектът й ще въплъти всичките му принципи, всичките му битки, всичките му идеали.

— Прав си, Кен — заедно с пулса препускаха и мислите на Нола. — Корделия трябва да научи, че проектът е мой.

Видя, как ченето му увисна:

— Нямах предвид…

Тя го спря с внезапно широко махване на ръката:

— Ако се срещна с нея, лице в лице… ако я накарам да разбере, че единствено аз мога да го направя както трябва… Ох, Кен, дали сънувам? Има ли някаква вероятност да се съгласи?

— Нола, знам какво означава това за тебе — отговори Кен. — Но в нашия занаят рядко получаваме онова, което искаме. Страхотен шанс наистина. А библиотеката сигурно ще бъде построена… вероятно по-нататък. Просто може да се откажат от твоя проект. Знам, че е отчайващо, но такъв е животът, нали?

Приближи се и за пръв път обгърна с ръка раменете й. Но макар мускулите й да се свиха инстинктивно — всеки нерв още изострено чувствителен заради нападението на Бен — Нола разбираше, че Кен просто се опитва да бъде мил по своя си несръчен начин. Опитваше се приятелски да й каже, че ако разговаря с госпожа Траскот, въпросът с библиотеката ще престане да бъде проблематичен и просто ще отпадне.

Но нима може да забрави за нея, да я зачеркне? След всичките седмици и месеци къртовски труд до среднощ, след мечтите и копнежа да се слее по някакъв начин с баща си? Не, няма да го понесе. Не бива да го понесе!

— Животът включва и това да направиш нещо тъпо, когато нямаш какво повече да губиш — отвърна Нола, обърна се и си излезе.

Когато се върна на работното си място, вдигна телефона и набра номера на Грейс. Грейс отговори при първото позвъняване.

— Здравей — поздрави Нола. — Аз съм.

— Здрасти. Държиш ли се?

Между тях се беше появил някакъв странен другарски дух. Като войници в един и същи окоп, помисли Нола.

— Да — излъга тя. — А ти?

— Ще го преживея. Обаче ако мога с нещо да помогна…

— Не ме питай защо — втурна се напред Нола, — но трябва да намеря майка ти. Имаш ли нещо против да ми дадеш номера й?

Чу как на другия край на линията Грейс рязко си пое дъх, но слава Богу, не прояви любопитство.

— Майка е тук, в Ню Йорк — обясни Грейс. — Отседнала е при бившия ми съпруг.

Изрецитира телефонния номер и адреса.

Нола се сбогува набързо и прекъсна връзката. Чуваше накъсаното си дишане, докато набираше номера, даден й от Грейс. Ами ако Корделия й затвори телефона? Докато слушаше кухото звънене от другата страна, за малко самата Нола да затвори.

После се чу сладък, почти пеещ глас. Глас, в който веднага разпозна дребната, винаги безупречно облечена жена, която спираше пред бюрото на майка й, за да размени две-три думи, преди да влезе в кабинета на съпруга си.

— Ало? — каза Корделия.

Нола изведнъж се превърна отново в малкото момиченце с книжка за оцветяване и комплект моливи, скрито зад бюрото на майка си, и езикът й се върза.

— Кой е? — гласът на Корделия стана нетърпелив, подозрителен.

Нола си пое дъх.

— Нола. Нола Емори — изстреля тя. — Надявах се, че може да се срещнем. Да поговорим. Моля ви. Важно е.

Настана мълчание, но време, на което Нола се изправи на мястото си, стана отново на своите години.

После се чу тихият, но без съмнение твърд отговор на Корделия:

— Не мисля, че имаме за какво да говорим, госпожо Емори. Що се отнася до мене, вие вече изяснихте съвършено позицията си.

— Има друго. Нещо, което не знаете. Моля ви.

— Пари ли преследвате? За това ли е всичко?

Беше развълнувана, като че всеки момент ще избухне.

— Не! — отсече Нола ужасена. — Нищо не искам от вас. Аз дори и това не исках… цялото това нещо.

Нола сниши глас и опита да се овладее отново.

— Тогава какво?

— Просто да се срещна с вас. Да поговорим. Десет минути. Това е всичко. Мога да пристигна при вас след — погледна часовника си — половин час.

— Не. Не тук. Внукът ми…

— В парка тогава. На детската площадка на Шейсет и седма.

Никакъв отговор. Но не затваряше телефона.

— Не виждам защо трябва да си губя времето с вас — каза Корделия със същия сърдит тон. — Нямаме нищо общо.

— Защо не сформирате мнението си, след като ме изслушате?

Дълго мълчание обгърна Нола, стените на стаята сякаш се приближиха към нея, затрудниха дишането й.

— Добре — съгласи се накрая Корделия.

Дробовете на Нола заработиха отново. Усещаше по тялото й да се разлива замайваща топлина и да я обхваща някакво странно неудържимо чувство, като че се е откъснала от земната гравитация. Може би това значи да си луд. А може и да е точно обратното цял живот да е била малко луда, а сега най-сетне да става нормална.

[1] И.М.Пей — съвременен американски архитект — Б.пр. ↑

Двадесета глава

Корделия затвори телефона и цяла минута седя загледана в слушалката като в отровна змия, която току-що я е ухапала. Наистина ли прие да се срещне с това момиче? Ох, къде й е акълът?

Опита да си спомни сериозното малко дете, което беше виждала от време на време да играе в краката на майка си. Но непрекъснато го изместваше образът на високата, внушителна жена, която видя снощи по телевизията. Жената, която погледна право в камерата и каза: „Да, сенатор Траскот е мой баща.“

Корделия искаше да изтрие този образ и произнесените думи, както се опитваше да затвори устата на тихия глас, който питаше сега в главата й: „За какво й е да лъже?“

Уин? Къде е Уин? Той ще знае какво трябва да направи. Нали се оправи онази вечер с репортерите, които не успели да се свържат с нея в Блесинг и позвъниха тук, за да говорят поне с адвоката й! Уин се погрижи да стоят настрана и отговори на въпросите им за Джин гладко, като че от наизустен сценарий.

Но Уин е на работа… а Нола не е репортер. Сама трябва да реши този въпрос. Както се беше опитвала да решава всички останали проблеми, колкото и да са били трудни. Докато седеше на дивана в работната стая на Уин, Корделия за пръв път след пристигането си забеляза, че помещението е странно натруфено за мъжки кабинет. Имитиращи мрамор зелени полици с разпръснати между романите с ярки корици тумбести малки порцеланови фигурки, дебело, подвързано с кожа издание на Социалния регистър. На стената над дивана имаше отвратителна африканска маска — без съмнение отговаряща на представата на някой декоратор за олицетворената мъжественост. Не виждаше никъде ръката на Уин. Или може би не го познава толкова добре, колкото си мисли?

Стресна я почукване на вратата и сърцето й подскочи.

— Влез — извика Корделия.

Беше Крис. Размъкнатите джинси и прекалено голямата риза го правеха да изглежда като безпризорно дете от ням филм. Корделия жадуваше да го прегърне и да го разцелува, но Крис е прекалено голям за работи, ще се почувства неловко. Напоследък допуска такива прояви на привързаност само от страна на кучето, което припкаше по петите му: малък още кокер шпаньол с големи лапи, които се застъпваха една друга, докато подскачаше и подрипваше до Крис.

— Добре ли си, Нана? — попита Крис, спря и се вгледа в нея. — Изглеждаш малко… като че ли ти е лошо или си болна.

„Нима толкова си личи“ — учуди се Корделия. Трябва да се овладее. Крис не бива да мисли, че нещо не е наред.

— Съвсем съм си добре — успокои го тя жизнерадостно, което й се удаде трудно въпреки дългогодишната практика — Знаеш ли, миличък, макар, много да обичам Ню Йорк, май прекалявам малко. Всички тези музеи, галерии, магазини — просто не съм издържлива като на младини.

Да не споменаваме обикалянето на всевъзможните някогашни нейни и на Юджин приятели, които молеше за помощ във връзка с библиотеката.

— Как пък не, Нана — Крис изви очи към небето. — Бас ловя, че ако участваш в маратон, ще победиш всички.

— Това — заяви сухо Корделия със сериозно лице — е напълно възможно.

Изпита задоволство, като видя как плаха усмивка се спотаи в устните на Крис. Но нещо продължаваше да го тревожи. Забеляза го още от пристигането, но се надяваше, че става дума за развилнели се хормони.

— Нана… може ли да те питам нещо? — Крис коленичи на килимчето пред дивана да погали кучето си и косата падна пред лицето му. — Обичаш ли мама?

— Що за въпрос! — въпреки всичко, Корделия изпита болка заради нуждата му да пита. — Боже мили, та тя ми е дъщеря.

— Тогава защо живееш тук?

— Ами… доста е сложно, мили. С майка ти… имаме някои конфликти. Но това не значи, че не се обичаме.

— Значи може да обичаш някой, но да не искаш да живееш при него?

Корделия осъзна, че Крис вече не говори за нея и Грейс.

— Ами да, така се получава — отвърна внимателно, сякаш стъпваше през току-що засята земя. — Зависи от обстоятелствата.

Крис вдигна глава и тя забеляза блясък на сълзи в очите му.

— Татко иска да живея при него… но аз не знам. Липсва ми мама. Много ще ми е мъчно да й кажа, че предпочитам да остана тук.

— О, Боже — Корделия усети как се отпуска на облегалката, но се изправи с усилие на волята. — Каза ли на баща си как се чувстваш?

— Горе-долу… всъщност да — слабичката му ръка обгърна врата на кученцето и Крис притисна буза в меката златиста козина. — Татко… ъъ, няма значение.

— Какво каза татко ти?

— Той не говореше сериозно. Няма да го направи наистина.

— Крис, каквото и да е, то очевидно те тревожи, защо не споделиш? — Корделия говореше нежно, не искаше да го уплаши и да го отблъсне.

— Каза, че ще ме разбере, но… — гласът на Крис беше слаб и заглушен, защото беше притиснал лице във врата на кучето. Накрая вдигна глава и довърши бързо, с мъка — … но ако се върна при мама сигурно ще му е трудно съвсем сам да се грижи за Коди.

Корделия се ужаси. Нима Уин е казал подобно нещо? Колко отвратително! Горкият Крис, нищо чудно, че е толкова разстроен.

Видя Уин в различна светлина — не като грижовен зет, който винаги изпраща картички за рождения й ден и Деня на майката… а като човек, който е способен на небрежно, дори безсърдечно предателство.

— А майка ти? Сигурно ужасно ще й липсваш? — Корделия смаяна установи, че съчувства на дъщеря си, която толкова я беше ядосала.

— Аз малко се надявах… — Крис прехапа долната си устна.

— Крис, какво има?

— Нещо, което татко… — той спря. — Не знам дали трябва да казвам.

— Имай милост, през последните няколко месеца изслушах толкова изповеди, че ще ми стигнат за цял живот — Корделия успя да се усмихне вяло. — Да речем, една в повече няма да ме убие.

Настана продължително мълчание, по време на което Крис съсредоточено чешеше Коди зад ушите, а когато поотрасналото пале се обърна по гръб, продължи да го почесва по коремчето. Накрая каза със слаб глас:

— Помниш ли онази нощ, когато татко остана да спи в службата си? Ами той не е бил там. Каза, че е бил при мама. Прекарал е нощта с нея.

Корделия беше малко шокирана — не толкова от новината, която й съобщи Крис, а от недискретността на Уин. Преди година, дори само преди месец, щеше да се изпълни с надежда, с радост и от най-малката възможност Грейс и Уин да се сдобрят. Сега не изпита нито вълнение, нито неодобрение… а само безразличие. Дали не я потиска предстоящата среща с Нола Емори, може би заради това не остава място за друго в сърцето й?

— И ти се надяваш, че ще съберат отново? — попита Корделия меко. — Това ще реши всичко поне за тебе, нали?

— Малко се надявах — призна Крис. — Но като се има предвид Джек и всичко останало… не знам. Нана, какво да правя?

Тя понечи да му обещае, че ще поговори с Уин, а може би дори и с Грейс, но се отказа. Не се ли беше месила достатъчно? Не е ли време да се оттегли от живота на децата си, да ги остави да правят собствените си грешки?

— Трябва да поговориш с родителите си — каза му тя. — Да разкажеш и на двамата какво чувстваш.

— Искам да бъда с татко — обясни Крис с тревожно лице. — Но искам също да бъда и с мама.

— Значи точно това трябва да им кажеш. И да ги оставиш те да решат как ще бъде най-добре. Твърде голямо бреме е за детските ти плещи да поемаш и родителските проблеми.

Крис кимна, но изразът му си остана мрачен. Докато той се изнизваше от стаята, следван от кучето, Корделия осъзна, че трябва да послуша собствения си съвет. Бъди откровен, беше посъветвала Крис. Кажи истината.

А тя беше ли откровена със себе си? Дали избягва да погледне онези писма, защото е сигурна, че са лъжа… или защото подсъзнателно се опасява, че може да са истина? Може пък да не е толкова страшно написаното вътре. Може би все пак ще го преживее.

Корделия се изправи и протегна трепереща ръка към купчинката листа, оставени на бюфета още откак се бе върнала от Грейс онази вечер. Тогава изпадна в шок, но сега е по-спокойна. Остават няколко минути преди срещата с Нола и трябва да види срещу какво се изправя, да погледне врага в очите, така да се каже. Не би ли постъпил така Джин на нейно място? Гейб също никога не би избягнал конфликта.

Намери си очилата и ги окачи на носа си, след което потъна в дълбокото меко кресло. Запрелиства страниците, думите подскачаха и се размазваха пред очите й, но един абзац сякаш сам се натрапи на вниманието й:

Скъпа Маргарет,

Мислих много и дълго за това, което каза оня ден, когато ме изпращаше на летището. Все още най-много искам да сме заедно, без да се крием. Но в същото време трябва да призная, че вероятно си права. Мога само да си представя какво ти е струвало да го кажеш. Обичам и Корделия. Но винаги съм смятал, че е силна, че всъщност няма нужда от мене или от когото и да било. Трябваше да ми го кажеш ти, за да разбера колко ще я нараня, колко други хора също ще страдат, ако истината за мене и тебе излезе наяве…

Корделия изпусна хартията като попарена. Сълзи изгаряха очите и носа й. Заклати глава с притисната към устата ръка, сякаш ако ги отречеше, думите щяха да изчезнат.

Не е възможно. Джин. Маргарет. Никога. Не би го сторил. Толкова години. Цялото това време не е обичал нея. Щеше да разбере. Щеше да разбере.

Писмата трябва да са фалшиви. Да, така ще да е. Разбира се. Уин направи това предположение онзи ден, но тя не знаеше какво да мисли. Сега е сигурна.

Джин не може да ги е писал.

Той обичаше нея, не Маргарет.

Нали така?

Но после си спомни онзи ужасен ден, когато й се обади от дома на Маргарет. Не беше на себе си — потресен, обезумял, почти в истерия.

— Корделия, убих човек. Опитвах се… Той имаше пистолет. Трябваше да му попреча… Господ да ми е на помощ… беше нещастен случай.

Собственото й сърце заблъска в паника, но тя го успокои, нареди му:

— Разбира се. Разбира се, че е било нещастен случай. Така. А сега ми разкажи точно какво се е случило.

Изслуша целия му разказ, прималяла от шока, и рухна на най-близкия стол, за да не припадне. После се овладя и заговори с невероятно спокойствие:

— Чуй ме внимателно. Пристигнал си у Маргарет едва преди няколко минути. Много е важно, Джин, да го разкажеш както трябва, когато пристигнат властите. Маргарет е телефонирала, за да ти каже, че е намерила съпруга си мъртъв, самоубийство, а ти си тръгнал веднага. Обади се на приятеля си във ФБР Пат Мълани, той ще ти помогне. Надали е нужно да ти казвам, че полицията трябва да се държи настрани от случая.

— Аз… Корделия, не мога да продължавам така… Трябва да знаеш…

Но тя го спря, заглуши думите, преди да се откъснат от устните му, като че обгаряше рана.

— Знам всичко, което ми е необходимо — отсече. — Ти си направил онова, което би сторил всеки смел човек на твое място. Защо да позволяваме хората да го изопачат, да го превърнат в съвсем друго? Остави Мълани да се погрижи за това, Джин, и все едно никога не се е случвало.

Все едно никога не се е случвало.

Нима е пренаписала миналото по свой вкус? Нима е изобретила наново собствените си спомени? Нима, когато си спомня Джин, мисли за една толкова дълго шлифована любов, че едва личи вече първоначалната форма.

Докато ставаше от креслото, се чувства като най-старото същество на света. Всяка кост, всеки мускул протестираха срещу усилието, което се изискваше да направи десетината крачки до вратата, да я отвори да прекрачи прага. Нямаше представа как ще се добере до асансьора, как ще измине преддверието, а после ще пресече улицата и ще стигне до парка.

Но някак като по чудо — или може би в това се състоеше проклятието да си Корделия Траскот тя го направи. Изнасяше напред единия крак, после другия. Съживяваше волята си и насилваше тялото да се движи, както би сторила с дете, което не иска да ходи и влачи крака.

На всяка цена ще спази уговорката с Нола Емори.

Корделия огледа фасовете, смачканите салфетки, капачките по земята в парка, където седеше на една пейка и чакаше Нола. Дали преди години беше толкова мръсно. Тогава смяташе Манхатън за място от приказките, вълнуващо, блестящо, сладостно. Да се върне в Блесинг след смъртта на Джин отначало беше все едно да се напъха в стари обувки, които отдавна са й омалели. Болната й майка, старите брястове с бради от тиланздия, приятелките от училище, вече дами на средна възраст с тупирани коси и лакирани розови нокти, дори влагата — всичко приличаше на някаква огромна потна ръка, която я притискаше, смаляваше я ужасно.

Но се оказа, че завръщането има и добри страни. Старата приятелка Айрис. Стантън Хюс, с когото по биология бяха работили на един микроскоп и който й предложи място в престижния Управителен съвет на университета „Лейтам“, където беше председател. Скоро след като майка й почина, научи от Айрис за чернокожите „баби“ акушерки, които Американската медицинска асоциация гонела от професията, и каква дейност само разви! Работеше всеки ден, дори през празниците, изпращаше писма, обаждаше се по телефона, издирваше учители, лекари, медицински сестри: всички, които биха отделили част от времето си за програмата за удостоверения, която уговори с местните власти.

А имаше и градината си.

У дома, помисли Корделия, първите нарциси вече никнат показват от черната плодородна почва — зелени стръкчета, които изглеждат доста силни, но скоро ще се превият от тежестта на цветовете си. Гейб сигурно подготвя разсада в оранжерията и пръска овошките срещу листни въшки.

Усети остър копнеж. Искаше да се върне в Блесинг, при Гейб, далеч от всичко това, далеч от Грейс, Нола Емори и дори Уин, който напоследък настояваше да му позволи да подаде иск и да спре издаването.

В началото се съгласи, дори го подтикваше, защото чувстваше, че Уин иска същото като нея — да сложи край на грозната история. Но да се набърква в излъчвани публично оплаквания, писмени показания, отвратителни съдебни зали — нямали това да направи нещата още по-непоносими?

Дори ако седне със скръстени ръце и не прави абсолютно нищо, животът й никога няма да бъде същият. Все едно хората, които са се подигравали на Колумб, са се оказали прави и тя просто ще изчезне от лицето на земята.

Корделия потрепери под сивата кашмирена жилетка, загледа се как притича покрай нея млада жена, после момиче с шорти и найлоново яке, което я накара да се почувства много по-стара от своите петдесет и девет години — седнала в парка старица, която живее единствено със свидните си спомени.

А ето че сега дори те са застрашени.

Спомни си напрегнатите времена, когато Юджин водеше неотстъпна кампания за гражданските права — издебваше колегите си от Конгреса в кабинетите или домовете им, на приеми, дори на улицата и ги тормозеше да подкрепят законопроекта. Спомни си пълните с омраза писма, злобните телефонни обаждания, пренебрежението на приятелите й. Спомни си как отиде на гости на семейството си в Джорджия и я подгони ку-клукс-клан. Но би преживяла всичко отново, всяка ужасна, страшна минута, ако това може да й спести изпитанието от срещата с Нола Емори.

Библиотеката, ето за какво трябва да мисли сега. Нали тя я караше да злоупотребява с гостоприемството на Уин и да продължава престоя си в Ню Йорк? Да видим — вече минаха две седмици. Обикаляше целия град, слагаше най-хубавите си тоалети и посещаваше всеки някогашен почитател на Джин, който се бе съгласил да се срещне с нея. Някои, разбира се, не искаха да чуят името й, но Хамънд Уентуърт например, който очевидно не бе забравил какво стори за него Джин, когато Хам беше началник на Отдела по парковете, даде сто хиляди долара.

Бяха й отказвали, но никога не беше я боляло толкова, колкото като прочете това писмо. Фалшиво или не, думите му ехтяха в ума й като безмилостния трясък на пневматичния чук, който се чуваше от строежа недалеч от парка.

— Госпожо Траскот?

Стресната, Корделия се взря в две зелени очи, които я изучаваха внимателно, безстрастно, както лекар би изучавал някого за симптоми на болестта. Като че от значение е само вярната диагноза, а не как се чувства пациентът.

Но след миг забеляза, че жената пред нея, облечена в семпло черно палто и с ярък червен шал на врата, просто сдържа емоциите си. Протегнатата й ръката леко трепереше.

„Прилича на Джин.“

Защо не забеляза приликата, когато видя Нола по телевизията?

Осъзна, че тя е не толкова в подобните черти на лицето, колкото в самообладанието и изправената стойка въпреки безпокойството, което без съмнение изпитва. „Също като Джин…“.

— Може ли да седна? — чу да я пита Нола Емори, но гласът й сякаш идваше от разстояние — като гласовете на майките, които викаха децата си в далечината.

Корделия се отмести няколко сантиметра, да направи място.

— Десет минути — предупреди тя, като се надяваше гласът й да звучи твърдо, делово. Сърцето й сякаш беше набъбнало, беше станало огромно.

— Няма да ви отнема много време. Искам само да поговорим.

— За кое?

Видя как Нола пребледня.

— За библиотеката. Дошла съм заради библиотеката.

Сега сърцето на Корделия подскочи. Тази жена, дъщерята на Маргарет — какво може да знае тя за библиотеката? Какво общо може да има с нея?

Корделия си спомни проекта, който бе избрала сред многобройните папки, почти без да се колебае, със съзнанието, че Комитетът ще се примири с избора й. Така и стана накрая, макар да се размотаваха известно време. Сякаш го виждаше — около половин дузина рисунки, залепени върху дебел картон. Устремените нагоре линии и широките прозорци, величествения силует на цялата сграда. Като че архитектите бяха взели безформената й мечта и чрез някаква телепатия я бяха претворили в действителност.

— Библиотеката не е ваша работата — отвърна дрезгаво.

— Тук, боя се, грешите — Нола се извъртя леко да проследи с поглед велосипедиста, който профуча покрай тях, и Корделия забеляза една вена да пулсира върху грациозната дълга шия. — Разбирате ли, тя е моя, аз я проектирах.

Обърна прямия си поглед към Корделия, която остана като премазана от думите й.

— Вие? Да не искате да кажете…

— Работя в „Магуайър, Чанг и Фостър“… — Нола сви рамене, но скованият жест издаде напрежението й. — Нали разбирате, за мене беше и все още е най-важно библиотеката да бъде прекрасна. Подходяща за него, не само за хората, които ще я използват. Да не прилича на някоя от онези претенциозни мъртвилници, дето са като мавзолеи. Той… — Нола се изправи. — Баща ми не би го одобрил.

Думите „баща ми“ пронизаха Корделия.

— Недейте — извика тя, очите й се напълниха със сълзи, голите дървета и извитите каменни пътеки се сляха в едно сиво петно. — Нямате право.

— Погледнете ме — нареди Нола. — За Бога, госпожо Траскот, просто ме погледнете.

Дълбочината в гласа на Нола, неговата сила накараха Корделия да я погледне. Видяното я изпълни с желание да се дръпне, да се предпази като от прекалено силна светлина. Видя…

Джин, който става, за да говори от трибуната в Сената, пламъка в очите му, жаркото убеждение, което излъчва с всяка частица на високото си стройно тяло.

— Аз съм негова дъщеря — каза Нола, но гласът й беше нежен, а не яростен или войнствен. — Вие го знаете, макар да не можете или не искате да го признаете. Толкова ли се страхувате от истината? Ако се скриете от нея — както правех аз досега, — ще спечелите ли в края на краищата?

Бузите на Нола поруменяха, а очите й заискриха.

Корделия искаше да избяга… надалеч… където думите на Нола няма да могат да я достигнат. Ала някаква незнайна сила я задържаше на пейката.

— Защо мислите, че разбирате кое е и кое не е печелившо за мене? — сряза я Корделия. — Вие нямате и най-малката представа коя и каква съм аз.

— Знам, че ви обичаше — Нола сниши глас и той се превърна в благ мехлем за пареща рана.

— Ако наистина сте му дъщеря, но не казвам, че вярвам в това, как е възможно той да ме е обичал? — Корделия се стресна от собствените си думи. От къде на къде се разкрива пред тази жена, която едва познава, защо споделя съмнения, които не смее да признае дори пред себе си?

— Нещата никога не са толкова прости — отвърна Нола.

— Аз не… — Корделия понечи да възрази, че Джин никога не би я предал, но разбра, че не може да продължи.

Отново изпита болката от онова писмо, спомни си как за миг почти чу Джин да произнася ужасните думи…

„Вярно е — произнесе някакъв дълбок вътрешен глас. — Тя е негово дете.“

— Той ме обичаше — повтори Корделия тихо. — Знам това. Дори и да… да е имал колебания. Предполагам, че вината отчасти е била моя. Аз не исках да се преместя във Вашингтон. Непрекъснато повтарях как след две години може да не го преизберат. После, когато стана сенатор… — тя се втренчи в чернокожата жена, която буташе количка с бяло златокосо дете, и усети, че устните й се свиха в студена усмивка. — Е, тогава вече бяхме свикнали така. В известен смисъл ни беше удобно…

— О, имаше моменти, когато нещата не изглеждаха… съвсем наред. Понякога се обаждах късно през нощта, а него го нямаше. Но аз веднага преставах да мисля за това.

Корделия зарови лице в ръцете си и страхът, тревогата, болката, които потискаше у себе си, се изляха като кипнала вълна. Но тя няма, не може да плаче, не сега, не пред Нола Емори. Помъчи се да спре треперенето, което завладяваше тялото й. Да можеше сега Гейб да е тук, да я прегърне, да я успокои.

Усети лек натиск върху рамото си и долови мускусния аромат от парфюма на Нола, която се наведе към нея:

— Съжалявам — каза тя. — Знам, че не ви е лесно.

Корделия поклати глава.

— За мене също не е лесно — продължи Нола. — Седмици наред отказвах да говоря с Грейс. Не исках да имам нищо общо. Но когато тя тикна всичко това под носа ми, разбрах, че не мога цял живот да лъжа.

Корделия вдигна глава. Стори й се, че вижда съчувствие в очите на Нола, и това я слиса.

— Какво искате от мене? — Гласът на Корделия приличаше на грачене.

— Същото, което искате и вие — обясни Нола. — Библиотеката му да бъде построена каквато трябва да бъде — такава, каквато той би я харесал.

— Ако вие с Грейс постигнете своето, може изобщо да не бъде построена — тросна се Корделия. — Помните ли как смениха името от Кейп Кенеди на Кейп Канаверъл, когато онази жена от Флорида започна да разправя разни неща за Дж. Ф. К.? Хората бяха възмутени. С Джин и целия този шум… Няма защо да ви обяснявам. Ако използваме вашия проект, ще бъде все едно към болката да се прибави обида.

Нола дълго мълча, после попита:

— Ами ако никой не разбере… че проектът е мой?

— Няма начин да се запази в тайна, щом работите в тази фирма.

— Ами ако не работя там?

— Какво искате да кажете?

В началото Нола не знаеше какво да отговори. После се чу да казва:

— Мога да изляза в отпуск. За няколко месеца, докато съберете останалите пари.

Тя си помисли за Дани и Таша, за парите, които беше спестила за частно училище, и я обхванаха лоши предчувствия, които почти предизвикаха физическа болка. Ще трябва да вземе от тези средства. Но нима в крайна сметка това не е също за тях? С тази библиотека ще им даде гордостта на дедите им…

— Не мога да ви позволя подобно нещо — отбеляза Корделия. — Не мога да отговарям, че ще останете без работа.

— Кой ви кара да отговаряте? Идеята е моя. Аз ще се оправям с последствията. От вас искам само обещание, че когато получите парите, ще използвате моя проект.

Нола почака, без да осъзнава, че е затаила дъх, докато последвалите думи на Корделия не изкараха въздуха от дробовете й:

— Искате обещания? Е, аз нищо не мога да ви обещая. — Очите на госпожа Траскот блеснаха. — Тази… цялата тази ситуация е като някакъв зловещ кошмар. Не ви познавам… и не искам да ви познавам.

— Не е нужно — настоя Нола. — Просто разберете, че ако не друго, за едно-единствено нещо сме заедно. И двете искаме тази библиотека.

— Не можете да си представите… — понечи да заговори Корделия.

— Напротив, мога. Вие не можете да си представите какво значи това за мене. Цял живот съм се преструвала на някой, който не съм… а тази библиотека обяснява чия дъщеря съм всъщност. Дори ако хората не знаят, аз ще знам.

След дълга пауза Кроделия обеща:

— Добре тогава… ще помисля по въпроса.

— Ще ми съобщите ли решението си, преди да се върнете в Блесинг? — Нола бръкна в чантата и пъхна в ръката на Корделия визитната си картичка, на която беше написала и домашния телефон.

— Ще си тръгна следващата седмица… но преди това ще ви се обадя — Корделия мушна картичката в джоба и кръстоса ръце пред гърдите, една от меките й велурени ръкавици се дръпна и откри финия златен часовник на китката. Гласът й стана тих, почти тъжен, когато добави: — Той наистина ме обичаше.

Горчивината на Нола, доколкото я имаше затаена в душата й, в този момент беше забулена от истинско съчувствие към жената до нея.

— Знам — потвърди тя.

Когато се обади Сиси — както правеше почти всяка вечер от пристигането й — Корделия не беше в настроение да говори с нея или с който и да било друг. Въпреки продължителната вана, студения компрес начелото и трите хапчета, имаше чувството, че Джин Кели е танцувал степ върху главата й.

Едва успя да каже „ало“ и бълбукащият глас на Сиси се втурна в ушите й.

— Мамо, той си тръгна… Бийч… каза, че иска рразвод — успя да довърши Сиси между хлипанията и подсмърчанията. — Той се пре-премести при онази… онази кучка. Об-обзалагам се, че е спала с всеки мъж в Бблесинг. О, ммамо… толкова е унизително…

Корделия едва се удържа просто да затвори слушалката. Сиси се държеше като петгодишно дете, което още не е разбрало, че и останалите хора си имат проблеми. Дали няма някой път да се сети да попита как е, преди да изсипе върху нея всичките си нещастия?

— Не е толкова унизително, колкото да прекараш останалата част от живота си, омъжена за магаре. — Корделия затегна колана на хавлиения халат и се намести върху дивана в кабинета на Уин.

Представи си Бийч и русата му приятелка в сервизното помещение… После видя как Джин и Маргарет се любят или просто тихо си говорят някоя вечер, Маргарет по хавлия му налива от уискито, което обичаше да пийва преди лягане. Затвори за миг очи и пропъди образите.

Настъпи кратко мълчание от страна на Сиси, запълнено с обичайните за далечни връзки потраквания и жужене — като че ято мушици бръмчеше в ушите й. После Сиси нададе такъв ужасен вой, че Корделия се побоя да не й спука тъпанчетата.

— Мааааайко! Как можеш да говориш така! Той е баща на внуците ти!

— Толкова по-жалко. Знаеш много добре, че никога не съм имала особено високо мнение за него. Още първия път, когато го доведе вкъщи, разбрах, че от него няма да излезе кой знае какво. А как само се хвали! Ако Бийч Бийчам произхожда от рода на Робърт Е. Лий, аз към кралицата на Англия.

— Да не би да наричаш Бийч лъжец?

— Е, ако не те е лъгал всичките пъти, когато си е просил трипера в Малбери Ейкърс, чудя се как му викаш тогава.

— Не мога да повярвам на ушите си. Аз тук ще си изплача очите, а ти се държиш, сякаш да ме напусне мъжът ми е най-хубавото нещо в моя живот! Изобщо ли не ти пука?

Гласът на Сиси стана жалостиво — скръбен и за един ужасен миг, който не искаше да преживява, Корделия видя в ума си всичко това от гледната точка на Бийч. Колко ли му е писнало от мрънкането на Сиси, както щръклицата кара кравите да пощръклеят.

Корделия въздъхна дълбоко.

— Виж, Сиси, разбира се, че ми пука…

— Не е вярно! Ти самата каза, че никога не си харесвала Бийч! Бас ловя, че ще отидеш да разкажеш на Грейс и двете ще си пукнете от смях!

Сега вече набра скорост, а като изпадне в такова състояние, никой не може да я спре.

— Сиси, говориш, без да мислиш — Корделия имаше чувството, че главата й ще се разцепи на две.

— Ако не мога да очаквам малко съчувствие от собствената си май…

— Стига! — тросна се Корделия. — Спри на секундата!

Смаяно мълчание напълни ушите й, а смущенията по линията нараснаха като голямо ято насекоми. Африканската маска на стената с увиснали като мръсна коса кълчищени кичури сякаш й се зъбеше, укоряваше я. Въпреки това не изпита вина. Беше й… хубаво. Трябвало е да каже мнението си на Сиси още преди години.

След това Сиси избухна в ридания и Корделия се сети колко много разчита на нея дъщеря й. Това, което за Корделия винаги е било акт на обич, сега се превърна в непосилно бреме.

— Аз исках само помощта ти — виеше Сиси. — О-ох, мамо, нне знам какво дда правя.

Корделия осъзна, че за пръв път откак бе родила — в един от най-горещите дни, които се помнеха в Манхатън — четири килограмовото бебе, което кръсти Керълайн на майката на майка си, не иска да носи отговорността за по-малката си дъщеря.

— Ами ще трябва сама да решиш — заяви на Сиси без злоба. В края на краищата, не беше престанала да я обича.

— Искаш да кажеш…

— Точно така. Време е сама да решиш какво ще правиш.

— Но как ще?…

— О, ще го преживееш, Сиси. В това поне можеш да си сигурна.

„Трудното да живееш е като да се грижиш за градина“ — помисли Корделия, а в ума си видя Гейб, коленичил при цветната леха близо до белведера с килната над челото измачкана зелена шапка, оголените му ръце работят земята, копаят дупки за цветята, които ще засади там.

— Е, благодаря ти тогава, макар че не виждам за какво!

Корделия чу щракването, когато Сиси затвори телефона.

Веднага се почувства виновна. Беше прекалено строга. Срещата с Нола Емори я беше изнервила. Може би трябва ако не да си вземе думите обратно, то поне да смекчи удара. Да, Сиси има нужда да си стъпи сама на краката, но Корделия трябва да я успокои, че винаги може да разчита на майка си, че майка й винаги ще я обича, каквото и да се случи.

Вдигна телефона, но още преди да е набрала, в ухото й избумтя мъжки глас и я стресна. После чу гласа на Крис, по-тих, по-плах.

— Ъ, Джек, мама там ли е? — Крис говореше по деривата от спалнята. — Звънях вкъщи, но не отговаря. Помислих да не е при тебе.

— Честно казано, Крис, не съм я виждал от няколко дни — гласът на Джек звучеше напрегнато, унило. — Мога ли да ти помогна с нещо? Всичко наред ли е?

— Да, разбира се — според гласа на Крис обаче нищо не беше наред. — Сигурно си разбрал… Отсега нататък ще живея при татко.

Настана кратка неловка пауза, после Джек отговори:

— Не, не знаех. Но съм сигурен, че ще липсваш на майка си. Знаеш, че си всичко за нея.

Изведнъж Корделия си представи Джек, спомни си настървението, с което беше започнал да се храни в ресторанта, като един от онези стари локомотиви, които трябва неимоверно бързо да се зареждат с въглища, докато препускат по релсите. Не беше красив според общоприетите представи, но, от друга страна, като се изключи Уин, Корделия винаги беше изпитвала подозрение към мъже, надарени с повече от необходимата хубост — от онзи тип, които тайно се възхищават на отражението си, докато се правят, че разглеждат витрините. Джек Голд, когато минава покрай някой магазин, ще се запита колко е наемът, кой го плаща и дали тук няма да се намери някаква печалба за него.

Въпреки това по време на онази напрегната вечеря беше усетила добротата му, щедростта му. Видя нежната му загриженост към Грейс, как се усмихва на приятелката й Лила и я приема, сякаш тя е колега от издателството. А сега прави всичко възможно да изглади нещата с Крис.

— Знам, че мама ме обича — чу да казва Крис. — Не е нужно ти да ми го казваш.

— Е, не ми се карай, аз ти желая само доброто.

— Да, ама най-добре за мене сигурно ще е да живея с двамата си родители.

— Крис, това няма да стане — тонът на Джек беше безстрастен.

— Откъде си толкова сигурен? — гласът на Крис се извиси и стана висок, момичешки. — Бас ловя, че не знаеш, дето татко прекара една нощ с майка. Какво ще кажеш за това?

О, Крис. Корделия трябваше да прехапе устни, за да не се обади.

След дълга пауза Джек най-сетне произнесе:

— Ако е вярно, мисля, че този въпрос трябва да обсъдим ние с майка ти.

Звучеше потресен, но се държеше извънредно добре с Крис. Възхищението на Корделия се вдигна с още един пункт.

— Не ми ли вярваш?

— Не съм казал подобно нещо.

— Ами иди я питай тогава! Иди питай мама! Само едно нещо искам от вас, така наречените възрастни, да ме оставите на мира! Писна ми от хора, които се правят, че искат да съм при тях, когато е ясно, че хич не им пука. Искам само да ме оставите на мира!

Корделия затвори внимателно слушалката и остана седнала, прекалено смаяна, за да помръдне. Знаеше, че трябва да направи нещо. Какви ужасни неща наговори момчето на Джек! По дяволите, трябва да предупреди Грейс.

Усети как студеният гняв, който хранеше към по-голямата си дъщеря, започна да се топи.

Корделия бързо се облече. Докато закопчаваше колана на бледожълтата рокля, която бе носила следобеда, забеляза, че цветът му не е подходящ. Но кой ти гледа? Пъхна крака в първия чифт обувки, който се изпречи пред очите й в шкафа.

Докато вървеше по коридора към стаята на внука си, подпряна с ръка на стената, за да не залитне, осъзна, че нещо не е наред. Много е тихо.

Обикновено касетофонът на Крис беше усилен докрай и бълваше онази ужасна музика, която напомняше за развилняла се шайка гангстери на улицата. Но странният шум, който идваше от стаята му сега, беше… Отначало не можа да го определи, но после се сети…

Тишина.

Корделия почука на вратата. Никакъв отговор. Почука отново, този път по-силно, а всеки удар изпращаше болката от кокалчетата на ръцете й до главата. Все още никакъв отговор.

Най-сетне открехна вратата и надникна внимателно в тъмното помещение, към бъркотията от неоправеното легло, неприбраните дрехи, разхвърляните дискети. От Крис обаче нямаше и следа, нямаше го и кучето. „Трябва да е извел Коди на разходка.“ Сигурно се е измъкнал след телефонния разговор. Само от светещия екран на компютъра се чуваше слабо жужене. Приближи се и видя, че е написал нещо там… и че това не е, както помисли отначало, недовършена домашна работа.

Мили татко,

Не мога да живея при тебе. Няма да ти се сърдя, ако ме намразиш заради това. Просто не мога да бъда по средата. Не ме търси. Ще ти се обадя по някое време, за да ти кажа, че съм добре.

Крис.

П.П. Коди е с мене. Не се притеснявай.

Всичко, което до този момент беше замазано, изскочи пред Корделия с ярка, отчетлива яснота. Забърза към гостната, белият плюшен килим пружинираше под краката й, бавеше я, пречеше й да стигне до телефона на масичката при мекия кожен диван.

„Малко момче съвсем само в града, всичко може да му се случи.“

Набра наполовина номера на Грейс, но се отказа. Трябва първо да се обади в полицията. После ще отиде при Грейс да й каже лично, да я успокои.

Макар да губеше самоконтрол, сякаш се хлъзгаше по заледен тротоар, Корделия се вкопчи в убеждението, че всичко ще се оправи. Не се ли беше грижила винаги нещата да вървят гладко, никой да не страда? Наистина напоследък животът й се обърна надолу с главата, но тя просто трябва да се погрижи всичко да си дойде на мястото. Та ако не можеш да вярваш в себе си, във възможността да вършиш добро, да решаваш проблемите, какво тогава ти остава?

Двадесет и първа глава

— Става дума за Крис. Той… По всичко личи, че е избягал.

Грейс огледа лицето на майка си за признаци на паника. Корделия продължи да говори за Крис — нещо за някаква бележка на компютъра, — но Грейс се хвана, че не толкова слуша, колкото се оставя да я унесе грижливо модулирания майчин глас. Наистина, Корделия изглеждаше по-зачервена от обичайното, но това може да се дължи и на пътуването дотук, на уплахата в някое от нюйоркските таксита камикадзета. Майка й учтиво би благодарила за ненужната скорост… и би го лишила от бакшиш.

— Трябва да си разбрала погрешно — каза Грейс. Иначе майка й би била по-разтревожена, нали?

— Много ти благодаря, мога да чета не по-зле от тебе.

После изведнъж лицето на Корделия се отпусна и веднага проличаха малките бръчици, които прорязваха гладката напудрена маска.

— Грейс… не исках да показвам вълнението си, за да не те разстройвам допълнително… но имам пълни основания да вярвам, че Крис наистина няма намерение да се върне вкъщи, нито при тебе, нито при Уин. Скъпа, ще ме поканиш ли да вляза — попита тя уморено, — или трябва да стоя отвън цялата нощ?

Грейс осъзна стресната, че майка й, с палто и красив пъстър шал на врата, още стои в коридора пред вратата й. Когато влезе, присъствието на Корделия някак се наложи и докато покорно взимаше палтото й, Грейс изведнъж доби чувството, че в този дом живее майка й, а на гости е дошла самата тя.

В гостната проследи с очи как майка й бавно се настанява в дълбокото кресло до дивана с протегнати вдървени ръце, за да се подкрепи, докато сяда. Изглеждаше уморена, нещо повече, всъщност изглеждаше болна.

Не. Властна и упорита, тя по-скоро би изстрадала мълчаливо и най-тежкото главоболие, отколкото да покаже на някой страданието си. Според нея да признаеш, че се чувстваш зле, е равносилно на слабохарактерност.

— Кафе или чай? — попита Грейс. — Честно казано, както те гледам, имаш нужда от малко бренди.

Грейс усещаше как нещо трепти в гърдите й като онези мушички и пеперуди, които затваряше като дете в шепите си, а те размахваха яростно криле в желанието да се измъкнат. Не трябва да рухва. Трябва да се държи нормално, като съвършена домакиня, или онова нещо в нея наистина ще изскочи навън.

— Благодаря, не. Грейс, мила, седни. Моля те. Трябва да ме изслушаш. Не си въобразявам. Не съм си загубила ума, а и не съм от хората, които лесно се паникьосват, знаеш това. — Корделия си пое дълбоко дъх. — Внукът ми е някъде навън… и може да е изпаднал в беда.

Тя махна към редицата високи прозорци, които бяха тъмни, ако не се броят отблясъците от стаята, плаващи като призраци по стъклото.

„Аз съм виновна — помисли Грейс. — Това си мислиш, нали, майко? Аз съм виновна за всичко. Защото се разведох с Уин. Защото оставих Крис с разбит дом и разкъсано сърце. Ако бях по-добра майка, по-добра съпруга, сега Крис щеше да яде бонбони от ружа със своя бойскаутски отряд, вместо да обикаля парка с кучето, докато ние тук се побеляваме от тревога.“

Усети как в гърдите й разцъфтя алената роза на гнева, а острите й тръни бодяха сърцето й. Трябваше да се съсредоточи, за да чуе какво още говори тихият глас на майка й.

— Грейс, без да искам го чух да говори по телефона с Джек. Каза, че се е опитвал да ти се обади… че е звънял тук, но никой не е вдигнал. Трябва да е било преди по-малко от час.

— Беше свършило млякото — спомни си Грейс, — изтичах до магазина на ъгъла.

— Беше разстроен. Джек се опита да го предразположи, да накара Крис да поговори с него. Но Крис се ядоса… и каза някои неща, които не биваше да казва.

— Какви неща?

— Разказа на Джек за тебе и за Уин… как сте прекарали нощта заедно.

Грейс рухна на дивана. В ушите й звънтеше странно, глухо жужене — като от телефонна слушалка, свалена от вилката.

Джек знае… О, Боже… той знае, той знае, той знае. В ума й се носеше вихрушка. Мислеше за Джек, как го избягваше и едновременно с това й липсваше. Искаше да му се обади, но не знаеше какво точно да каже. Дали някога ще й прости? Нима би могъл?

Крис. За да нападне така Джек, трябва да е бил доста разстроен. Не е в стила му да минава в открит конфликт. А как изобщо е научил? Нима Уин е бил такъв идиот, че да му каже?

— Да, наистина, вярно е — Грейс се почувства отново на шестнайсет години, когато я хванаха да се натиска с Клей Макфърсън на задната седалка в колата му: лицето й пламна, тялото й се сгърчи.

Но нима майка й не се надяваше тъкмо на това? Няма ли да бъде тайно доволна?

Корделия я стресна с думите:

— Грейс, има нещо, което трябва да знаеш за Уин… — Млъкна, намръщи се, като че размисли.

— Уин и аз няма… Искам да кажа, това, че сме били заедно една нощ, съвсем не значи, че ще се съберем отново.

Би трябвало да го обясни на Крис, но къде е той? Треперещото нещо в гърдите й се освобождаваше, стана огромно и тя едва дишаше. Ами ако не е в парка или при някой приятел? Ами ако обикаля улиците, тръгнал Бог знае накъде?

Като че прочела мислите, майка й каза:

— В съобщението му пишеше, че ще се оправи, да не се притесняваме. — Тя седна поизправена, изпъна рамене, като че със самата правилна стойка можеше някак да ги предпази и двете. — Добрата новина е, че не може да е отишъл много далеч.

— Откъде знаеш? — докато прокарваше ръце през косата си, Грейс забеляза, че дланите й са мокри.

— Чух го да говори по телефона само десет минути преди да открия, че го няма.

В ума на Грейс Крис отново стана на четири години: малко, бебешки пълно момченце, което броди някъде там навън, само и уплашено, жертва за крадците, перверзните типове, ненормалните, които обикалят из улиците на Ню Йорк.

Насили се да стане. Оттук до телефона на бюрото разстоянието беше съвсем малко, но й стори, че ги дели цял континент.

— Полицията — каза Грейс, като че вътре в нея имаше друг човек, хладнокръвен, който спокойно й нарежда какво да прави. — Ще се обадя в полицията, нали така се прави?

Никога през живота си не беше викала полицията, дори и когато имаше основателна причина — като онзи път, когато използва стария капсов пистолет на Крис, за да изплаши крадеца на покрива, който се опитваше да влезе през капандурата в банята.

— Вече се погрижих за това, мила — Корделия въздъхна и разглади и без това съвършено гладката си рокля. — Не могат да ни помогнат. Трябва да го е нямало четирийсет и осем часа. Полицаят, с който говорих, ни посъветва да седим спокойно и да чакаме да дойде на себе си и да се върне у дома. Каза, че повечето се връщали.

— Извини ли се за безпокойството, благодари ли му за положените грижи? — Грейс не искаше да казва това, саркастичната забележка просто изскочи от устата й.

Корделия не помръдна, дори не трепна. Просто я загледа със спокойствие, което би могло да изглежда зловещо, ако Грейс не беше видяла колко силно са стиснати устните й.

Изправи се, усилието май беше прекалено голямо, ръцете и краката й се разтрепериха. Бледи петна се появиха на бузите й. Грейс се засрами за тросването, беше ясно, че майка й просто иска да помогне.

— Майко, аз…

— Предлагам да започнем от приятелите на Крис — каза делово Корделия. — Дай лист и молив. Мога да започна да се обаждам, докато ти направиш списък с телефоните.

— Имам телефонен указател от училището — отговори Грейс. — Да опитаме от съучениците му. Той няма много приятели, но може би…

— Без може би — отряза я Корделия, вече поела нещата в свои ръце. — Боже, не знам защо си загубих акъла и се притесних така за нищо, разбира се, че е у някой приятел. Не може мой внук да е толкова шантав, че да обикаля улиците в този студ, вместо да отиде някъде на сигурно и топло.

— Помниш ли как винаги ходеше да ме търсиш, ако закъснеех доста след залез-слънце? — спомни си Грейс. — Понякога те чувах как ме викаш и се скривах само, за да не ме видиш.

— Чист инат — изсумтя Корделия. — Така, къде е този указател?

— Колко далеч може да отидат едно момче и едно куче? — Грейс се мъчеше да спре треперенето на ръцете си, докато търсеше в библиотеката до кабинета си.

— По-далеч, отколкото можеш да си представиш — отговори Корделия с много тъжен глас. Грейс осъзна, че тя не говори само за Крис.

С насълзени очи си помисли за всички пропуснати възможности да се сближат с майка й, които приличаха на крайпътни камъни покрай самотна магистрала. Помоли се с Крис да не се окажат в това положение: двама души, свързани с най-близката връзка и въпреки това непознати един за друг.

— Можеш да започнеш от „А“ — Грейс подаде бързо указателя на майка си, за да не види Корделия колко е развълнувана. — Аз ще сляза долу да попитам един приятел на Крис, Скъли, дали знае нещо. След това ще се обадя на Джек.

Джек.

„Моля те Боже, направи така, че да разбере“ помоли се Грейс, макар със сърцето си да знаеше, че подобни неща не подлежат на разбиране.

„Направи така, че да не е прекалено късно.“

След повече от час, след като позвъниха на всички номера в училищния указател, без да постигне някакъв резултат, Грейс рухна на дивана напълно изстискана. Знаеше, че трябва да се обади в службата на Уин, че не може повече да отлага. Но след като легна с него… боже, как ще го погледне? Чувстваше се едновременно глупава и ядосана, най-вече на себе си, но и на Уин. Как е могъл да разкаже на Крис и да събуди надеждите му? Кой баща би постъпил така със сина си?

Въпреки това се чу да казва:

— Трябва да се обадя на Уин.

— Да, разбира се — съгласи се Корделия.

Грейс се вгледа в нея, като се опитваше да разчете израза й. Дали майка й не се надява, че тази криза ще постигне онова, което не успя да направи чарът на Уин? Че споделената им тревога за Крис по някакъв начин ще ги събере отново?

— Знам какво мислиш — каза тя на майка си, защото не можеше повече да се сдържа. — Ако не бях напускала Уин, това нямаше да се случи.

— Сигурно си права — отбеляза Корделия. — Но ако не се беше разделила с Уин, нямаше да срещнеш Джек.

— Мислех, че не харесваш Джек.

— Какво те кара да мислиш така?

— Но вие с Уин сте толкова…

— Знам каква ти изглеждам — прекъсна я Корделия. — Упорита жена, с установено мислене, която не иска да отстъпва или да се променя. Която не иска да приеме, че бракът, който смятах за съвършен, може да не е бил такъв. — Ръцете й, положени в скута, изведнъж се вкопчиха една в друга, сватбеният диамантен пръстен, който не беше сваляла след смъртта на съпруга си, проблесна върху побелелия пръст. — Но напоследък се принудих да разбера много неща.

— Татко — каза разбиращо Грейс.

Корделия кимна кратко, докосна с преплетени пръсти челото си.

— Питам се дали знаеш какво е това да обичаш някой толкова силно, че мисълта да останеш без него или пък той да не те обича също толкова дълбоко, колкото ти него, е почти равносилна на смърт.

Грейс помисли за Джек и се помоли той да я обича поне наполовина толкова. Достатъчно, че да й прости.

— След като се родихте вие със сестра ти… — Майка й отпусна ръце и вдигна глава, а бялата коса се разпиля по бузите й. — Беше все едно ние четиримата сме в някакъв магически кръг и нищо лошо не можеше да ни достигне. — Тя си пое дълбоко, накъсано въздух. — Не мислех, че болката може да дойде отвътре.

— Той не го е направил, за да причини болка — каза Грейс.

— Може би. Но дали го е искал или не, от това не става по-лесно.

Грейс разпозна гняв в стисната уста на майка си, в особената безизразност на погледа й. Хубаво. Не го трупа в себе си.

— Знам, че и на мене се ядосваш — каза Грейс тихо. — И не те коря, задето мислиш, че съм написала книгата отчасти като отмъщение към тебе. Не е така, разбира се, но не е в това въпроса, нали? Проблемът между нас е много стар.

Нещо стисна Грейс за гърлото, същото се случваше, когато беше малка, след някое неприятно преживяване в училище. Тя отчаяно искаше да помоли майка си за утеха, но не смогваше да произнесе думите.

— Беше толкова своеволна — намеси се майка й, но в гласа й имаше нежност. — Винаги ми противоречеше, поставяше под съмнение всеки съвет, всяко нареждане. Струваше ми се, че ти трябва силна ръка, за да те направлява. — Устните й, странно оголени без розовото червило, което носеше почти постоянно, се извиха в тъжна усмивка. — Не че това беше от полза за някоя от двете ни.

— Нямах нужда от силна ръка — отвърна Грейс. — Исках само да ме чуеш. Както искам и сега.

— Някои неща са много трудни за слушане.

— Дори истината?

— Особено пък истината — Корделия погледна встрани с разкривено от болка лице. След миг добави: — Говорих с Нола Емори.

Грейс я погледна стресната:

— Кога?

— Днес. Срещнахме се в парка.

— О, мамо… — състрадание изпълни душата на Грейс.

— Нещата обикновено не са толкова ужасни, колкото си ги представяш — каза Корделия с напрегнат глас, който като че опровергаваше смисъла на казаното.

Грейс успя да стане и да се приближи до майка си. Сложи ръка на рамото на Корделия, усети остротата на костите й, подобни на деликатните, но здрави старинни мебели, които пълнеха къщата в Блесинг.

— Нима не разбираш? — каза Грейс. — Накрая той е избрал нас.

Думите увиснаха във въздуха, проехтяха в просторното помещение.

— Да, избрал е нас — отговори майка й, вперила очи в библиотеката пред себе си. — Но това не променя сегашните събития, нали? Целият този скандал — не ми се мисли какво ще бъде в Блесинг. А и мемориалът, толкова много пари ще ни откажат заради това.

Грейс се прокашля. След последния сблъсък с Корделия в мозъка й се породи една мисъл. Сега осъзна, че вероятно от известно време е знаела какво ще направи. Като дъщеря на Юджин Траскот нямаше друг избор, ако иска да е в мир със себе си.

— Колко ти трябват? — попита Грейс.

— Поне милион, освен това, което вече сме събрали.

— Не мога да обещая толкова, но ще направя каквото е по силите ми.

Корделия я гледаше неразбиращо.

— Грейс, какви ги говориш?

— Парите, които ти трябват. Подарявам приходите от книгата за библиотеката на татко. Агентът ми преговаря с няколко чужди страни, а и двама-трима продуценти в Холивуд се интересуват от нея. Като начало трябва да получим поне петстотин хиляди долара, може би ще станат повече, след като издадат книгата.

— Но… защо?

— Защото изглежда някак правилно книгата да помогне за построяването на библиотеката. И защото го искам.

Очите на Корделия се насълзиха. Но след това Грейс видя, че това са сълзи на гняв, не на благодарност.

— Как можа? Тази книга е обида към онова, което някога е защищавал.

— Написах я заради татко. „Честта над всичко“ — тук няма ирония. Да, той беше човек на честта… във всяко отношение… с едно изключение. Ако беше събрал сили да ни каже… — Грейс въздъхна. — Не е могъл. Но аз мога сега да стана негов глас. — Усети как у нея се надига отново старият боен дух, както се изправят отново смачканите стръкчета трева. — И ти строиш библиотеката заради татко. Ние и двете го обичахме. Но го показваме по различен начин.

Корделия мълча толкова дълго, че Грейс започна да се дразни. Ще й откаже ли майка й? След всичките думи на помирение нима ще използва това като още един клин, който да ги държи разделени?

Но когато майка й проговори, гласът й беше спокоен, дори тъжен:

— Знаеш ли, току-що разбрах, че преди една седмица, дори вчера, щях да отговоря „не“. Но нещата сега са различни, нали? Предполагам, че си права, невинаги съм те слушала. Що се отнася до желанието ти да помогнеш за тази библиотека — дори единственият резултат да е, че двете ще работим за една и съща цел, пак е достатъчно.

— Значи приемаш?

— Имам ли избор? Ако кажа не, ще намериш друг начин да ги предадеш в подходящи ръце — Корделия се усмихна, сякаш признаваше, че двете с дъщеря й не са толкова различни в крайна сметка.

— Не знам дали, че упоритостта се предава с гените — каза Грейс и тихо се засмя.

Корделия се изправи, грациозно и с лекота, като протегна ръце. Грейс откри изведнъж, че не е трудно да пристъпи напред, в топлата, ухаеща прегръдка, която през целия си живот беше смятала за чужда. Ръцете на майка й бяха леки като перца… не искаха нищо от нея, просто ги имаше. Грейс усети, че опира глава на малкото рамо на майка си, върху тънките възлести кости, и почувства, че е пристигнала ако не вкъщи, то на също толкова хубаво място.

„Да можеше само Крис да ми позволи да го прегърна така.“

Представи си го премръзнал, гладен да броди из улиците. Започна да трепери и усети как майка й нежно я притегли към себе си. Но Корделия не се опитваше да я успокои с банални фрази. Тя просто я прегръщаше, сякаш разбираше, че ако проговори, може да развали магията, която ги събра заедно след толкова много недоразумения и погрешни действия.

Грейс разбра изведнъж кое е било толкова скъпо за майка й, че би излъгала дори себе си, за да го запази. Защото Грейс искаше същото — магическия семеен кръг, цял, непокътнат, семейството, което виждаше в ума си ясно като на коледна картичка: Крис, Джек, дори Бен и Хана.

Двадесет и втора глава

Джек изслуша съобщението на Грейс от телефонния секретар, а после го превъртя, за да го пусне още веднъж. Не че недоразбра нещо, просто искаше, имаше нужда да я чуе отново.

Гласът й го успокояваше с особените си сладостни извивки. Искаше да го слуша непрекъснато, защото може би това единствено му беше останало от нея.

Защо, Грейс? Защо?

Но тогава думите й проникнаха в мозъка му.

„Джек, моля те, обади се. Знам, че сигурно си ми сърдит… но се случи нещо наистина ужасно. С Крис. Избяга. О, Боже, мисля, че няма да издържа без тебе…“

След минута беше навън и летеше с такси към центъра.

Докато гледаше преминаващото покрай него Парк авеню, гневът на Джек се разгоря. Искаше да удари някого, да размаже нещо. Дяволите да го взимат онова хлапе. Нея също. А и копелето Уин! Господи, дори да мисли, че има шанс да се събере пак с Грейс, какво право е имал да разказва на сина си за сексуалната им авантюра?

Когато таксито го остави на ъгъла на Деветнайсета и Седма, Джек отново се държеше в ръце, макар и трудно — гневът сее беше загнездил в него като малък проблясващ диамант, който святкаше в него със студен пламък. Тъкмо гневът го изстреля шест етажа нагоре пеша, когато откри, че асансьорът не работи… той му помогна да не се поддаде на мъката, когато почука и Грейс отвори вратата. Самата тя изглеждаше като объркано дете със старите си дънки, с провиснала до коленете смачкана памучна карирана риза.

— Джек — произнесе името му почти като извинение или може би с молба да замрази засега чувствата си?

После погледна покрай нея и забеляза дискретното раирано сако, хвърлено на облегалката на дивана, стройния атлетичен мъж, застанал до библиотеката с разхлабена вратовръзка и чаша в ръка.

— Уин — Джек кимна сърдито, но кръвта отново забуча в ушите му. Искаше да се хвърли към Уинстън Бишъп трети и да го пребие от бой. Самодоволната усмивка на този мъж го караше да си представя Грейс в леглото с него… как отваря уста за целувката му…

Стисна юмруци. „Спри… трябва да престанеш.“

После видя майката на Грейс, седнала с гръб към Уин. Изглеждаше разтревожена, обезумяла, което не можеше да се каже за зет й, който се приближи до масичката и сложи чашата си, като не забрави да изтрие дъното й в ръкава си, за да не остави петно. Все едно този дом е негов.

Джек застави студените си вдървени ръце да се отпуснат. „Остави, Голд, не сега.“

— Обадихме се на всички, за които се сетих — разказа Грейс и пое палтото му, преди да успее сам да го окачи. Дявол го взел, той знае къде е закачалката. „Поне това ми остави“ — помисли той.

— А полицията? — попита Джек, като се опита да съсредоточи вниманието си върху нея въпреки белия огнен кръг около главата си.

Тя поклати глава.

— Вдигнах страшен скандал на дежурния в нашия район. Съгласиха се да хвърлят по едно око наоколо, но чак когато се обадих на началството и прегракнах от викане. Официално не е изчезнал до вдругиден — Грейс кръстоса ръце пред гърдите си и ги притисна здраво към тялото си. В очите й светеха сълзи. — Джек, полудявам. Не знам какво друго да направя. Къде да отида.

— Изглеждаш ужасно — каза Джек. — Първо трябва да седнеш и да си поемеш дъх.

Лицето й беше изпито от тревога, косата й висеше разделена на мазни кичури там, където беше прокарвала пръсти през нея. Беше боса, а пръстите й бяха почти посинели от студ. Джек усети луд копнеж да я вземе в скута си и да стопли краката й с ръце.

— Джек, ще се оправя — възрази Грейс. Така Хана на времето отричаше да е уморена, когато ставаше време за лягане и очите й се затваряха. — Щом се оправим, ще спя една седмица, но точно сега в организма ми има достатъчно кофеин да преплувам Ламанша. Не бих могла да си почина дори да искам. Освен това аз може да изглеждам ужасно, но ти получаваш втора награда.

Грейс го погледна нежно и протегна ръка към него, но се спря, преди да стигне до ревера на сакото му, и я отпусна пак.

Джек потрепери, затвори очи и въздъхна.

„Трогната е, че си тук, и те съжалява, това е всичко. Не си дете, трябваше да съобразиш. Млада жена като нея, със съвсем различно възпитание, наистина ли вярваше, че може да излезе нещо?“

— Грейс… — Джек я хвана здраво. Не беше съвсем сигурен какво да й каже, но каквото и да е, не искаше Уин и Корделия да го чуят.

— Малко кафе ще ми дойде добре. Останало ли е?

Тя кимна, погледна го, кожата около очите й изглеждаше едва ли не изранена от умора и тревога.

— Ще донеса.

— Не, не се притеснявай. Знам кое къде е в кухнята… поне засега.

Чу горчивата нотка в гласа си и видя, че е наранил и нея. „Евтин похват“ — скара се сам на себе си.

Джек чувстваше очите на Уин върху себе си, докато се движеше из кухнята, когато отвори шкафа над мивката и намери веднага чашата, от която пиеше винаги — тъмносиня с кървавочервен надпис „Смъртоносен инстинкт“, рекламен подарък от Американската литературна асоциация отпреди няколко години.

Беше останала половин чаша кафе, затова си наля остатъка и сложи нова кафеварка. Така поне правеше нещо… а и не можеше да отрече, че намръщената бдителност на Уин му доставяше удоволствие.

— Какво ще кажете за електронните игри? — попита на глас Джек. — Това дете става и ляга с „Нинтендо“. Грейс, спомни си колко пъти е трябвало да ходиш и да го измъкваш от онзи клуб с игри на Пен стейшън? А трябва да има още около дузина на Таймс скуеър. Може да е малко вероятно, но трябва да проверим.

— Ако познаваше поне малко Крис, щеше да се сетиш, че няма да остави кучето си вързано пред някакъв клуб с електронни игри на Таймс скуеър — Уин се приближи към Джек. Гласът му беше спокоен, движеше се, без да бърза, леко и грациозно. Но враждебността в гласа му беше очебийна.

— Прав си, не помислих за това — каза спокойно Джек, с усилие на волята да не отвръща на предизвикателството. — Хубаво, но щом стана дума, ами кучето? Бих казал, че по-скоро ще рискува да го хванат, отколкото да го лиши от нещо. Това значи да го храни и да му осигури топлина. Ами подслоните за деца, там пускат ли деца с животни?

— Едва ли — намеси се Корделия. — Нали знаете, бълхи, въшки…

— Сетих се! — изведнъж се оживи Грейс. — Ще се обадя на Лила. Тя е подвижна енциклопедия по отношение на кучетата. Сто на сто ще знае дали някъде наблизо има място, където Крис може да е отишъл с Коди.

Докато набираше, Уин се приближи към нея и собственически обгърна кръста й. Грейс, може би защото мислеше за друго или може би защото й харесваше, не го отблъсна, нито се дръпна. Като затвори слушалката, оставила дълго съобщение на телефонния секретар на Лила, Грейс дори опря чело в рамото му за миг.

Джек усети, че самоконтролът му се стопи въпреки обещанието, което даде на самия себе си. Но този идиот демонстрира близостта си с Грейс, а това е прекалено.

Готов беше да заложи седмичната си заплата, че Уин е притиснал Крис да се премести при него. Всъщност, като гледа леко смутения израз на Уин — като тузар, който изтрезнява след трудна нощ и се чуди кой е смачкал предницата на спортната му кола, — може да бъде почти сигурен, че предположението му е вярно.

Джек изчака Уин да отиде до масичката и да си вземе отново чашата.

— Знаеш нещо, което не ни казваш — Джек застана лице в лице срещу него и отбеляза, че Уин е по-нисък с няколко сантиметра. От това близко разстояние почти можеше да я подуши — противната воня на подъл страхливец.

— За какво, по дяволите, говориш? — изръмжа Уин.

— Криеш нещо — продължи Джек. — Знаеш защо е избягал Крис. Познавам по очите ти.

— Разкарай се, Голд — Уин се опита да мине покрай него, но мургавите му бузи се обагриха в керемидено червено.

— Разбирам, че Крис е твой син и ти сигурно се тревожиш за него — каза Джек колкото може по-спокойно. — Но ако се сещаш някаква причина да се понесе Бог знае накъде, мисля, че Грейс трябва да я знае. Ти как мислиш?

Той притисна с ръка рамото на Уин, но Уин се изплъзна ловко като скиор, който се спуска шус.

— Кой си ти, по дяволите, та ще ми нареждаш какво да правя — изсъска Уин.

Отблизо Джек забеляза руменината на Уин и зачервените му очи и се досети, че питието на масичката вероятно не е първото. Досети се също, че Уин се радва на тази възможност да се сбият — нещо, което и двамата жадуваха още от мига, в който Джек влезе.

„Боже, колко хубаво ще бъде да размажа с юмрук носа на тоя пуяк!“

Вместо това Джек отвърна:

— Аз съм някой, който не иска момчето да страда заради думите или делата, които те е страх да признаеш.

— Вижте какво! Нищо няма да спечелим от вашия спор!

Гласът на Корделия зад Джек беше висок, възмутен и повелителен. Но той почти не я чу, защото в този момент Уин се хвърли срещу него с протегнати ръце, които се блъснаха в гърдите му и го бутнаха силно, като че искаше да го удари, но беше прекалено голям джентълмен, за да стигне чак дотам.

— Копеле мръсно! — извика Уин.

— Уин, недей! — Острият вик на Грейс прониза заглушеното бумтене в ушите на Джек, който се мъчеше да възстанови равновесието си.

Уин не й обърна внимание и изръмжа:

— Не, не става дума за Крис. Ти не даваш пет пари за сина ми. Ти само го използваш като повод да покажеш на Грейс какъв голям герой си. Е, виж какво ще ти кажа, преди Грейс да го е казала: нямаш място тук. Защо просто не си отидеш вкъщи? Това е моето семейство. Тук няма нищо, което да ти влиза в работата.

— Уин! Как смееш? — гласът на Грейс секна от възмущение.

— Когато Грейс ми каже, че не съм добре дошъл, тогава ще го чуя — отвърна Джек. — А ако си мислиш, че става дума само за Грейс и мене, много си се заблудил. Обичам Крис… достатъчно, за да рискувам да изляза глупак, ако не съм прав. Не съм ли прав?

Свитите пръсти на Уин замахнаха толкова бързо, че свариха Джек неподготвен. Той успя само да обърне глава на една страна, така че ударът да попадне върху челюстта му, където повече щипеше, отколкото болеше.

Заля го силен гняв и Джек замахна, ударът извираше от синьо-белия център на гнева му. Почувства сблъсъка на костта с връхлитащия юмрук и видя вихрушката от синьо райе — ризата на Уин се измъкна от колана му, когато залитна назад с въртящи се като мелница ръце.

После погледът му се избистри и видя Уин проснат на килима пред краката на Корделия, с крака преплетени в краката на масичката от ковано желязо, подпрян на треперещия си лакът и положил ръка върху обувките на бившата си тъща. Корделия седеше над него и го зяпаше, все едно се колебаеше дали да му помогне… или да се дръпне отвратена.

— Проклети да сте! И двамата! — изпищя Грейс.

Гневът на Джек внезапно се охлади. Усети как замаяно, почти със скърцане, се завъртя към нея. Но преди да се обърне, я видя с ъгълчето на очите си, изправена, разярена.

Понечи да тръгне към нея, но чу странен, гъргорещ звук, който го накара да се обърне пак към Уин.

Той се опитваше да се изправи, присвил коляно под себе си, стъпил на пода с другия си свит крак, почти с лице към Корделия в поза, която извикваше в ума на Джек представата за момък от викторианската епоха, молещ за ръката на любимата си. От едната ноздра на орловия му нос се стичаше кръв. „Дори това прави красиво като дубльор в Холивуд“ — помисли Джек. Но нещо не беше наред с този любовник…

Уин плачеше. Истински сълзи се стичаха по бузите му на блестящи поточета.

— Уин, наистина трябва да им кажеш защо Крис беше толкова… — молбите на Корделия бяха прекъснати от Грейс, която се втурна към Уин и клекна до него.

— За Бога, ако знаеш нещо… моля те, моля те, кажи ми го! Дори да е нещо, от което се срамуваш. Имам право да знам. Трябва да знам. На карта може да е заложен животът на Крис. Знам, че го обичаш не по-малко от мене. Знам, че не искаш да му се случи нещо лошо.

Главата на Уин се сведе. Сълзите покапаха от брадичката му, розови от кръвта. Гласът му беше нисък и гърлен:

— Той… той искаше да се върне вкъщи. Ето защо му разказах за нас и за онази нощ. Мислех, че е само въпрос на време да станем пак семейство, всички под един покрив. И че ако Крис е при мене, ще се решиш много по-бързо. Крис искаше да вярва в това… но беше също и уплашен… да не започне да храни големи надежди, а после да бъде разочарован. Май просто… загубих — Уин наведе още по-ниско глава. — Казах му, че ако се върне при тебе, не знам дали ще мога да се грижа сам за кучето. Не говорех сериозно, кълна се пред Бога, никога не бих изхвърлил Коди. Бях… отчаян. Той би трябвало да знае, че не бих направил нещо такова…

Студен гняв, който не приличаше на инстинктивния бяс отпреди минути, обхвана Джек. Искаше да отиде, да сграбчи Уин за врата и да го разтръска. Но това нямаше да върне Крис.

Докато Грейс се изправяше, Джек се приближи до свития Уин, подпрял чело на коляното си. Хвана го за лакътя и го издърпа да стане, твърдо, но не грубо.

— Хайде — каза той стегнато. — Трябва да покрием голяма територия.

— Как?… — Уин примигваше срещу него в сълзливо объркване.

— Не може да е отишъл кой знае къде с кучето. Така че изключваме Грейхаунд и Амтрак. Съмнявам се също, че ще стигне много далеч пеша или на автостоп. Предлагам да отидем при приятелите му, на които сме се обадили, някой от тях може да го прикрива. След малко ще проверим пак тук, да видим какво е измислила Лила.

С периферното зрение видя как Корделия се изправи и отиде в кухнята. След минутка тя се върна с кърпи и лед за разкървавения нос на Уин, за който се погрижи бързо и опитно. Щом оправи вида му, тя бутна леко Уин към Джек, все едно му казваше: „Тръгвай, хайде, бъде добро момче.“

Джек усещаше тревожния поглед на Грейс към тях, докато насочваше Уин към преддверието и взимаше палтата им от закачалката. Почти беше излязъл, когато я чу да вика името му толкова тихо, като че беше някъде много отдалеч. Джек се обърна и видя как тя се носи към него, крачетата й леко прошумоляваха по мъха на килима, очите й бяха пълни с мъка.

— Джек — тя протегна ръка към него както преди, но този път не я дръпна. Задържа я така, протегната, като че насочва някой изгубил се човек, показва му пътя към безопасността. Но каза само:

— Вземи чадър. Ще вали.

Усети дълбокия пулс на загубата в гласа й, като че го предупреждаваше не за дъжда, а за нещо много по-лошо.

Джек нямаше нужда да пита какво е то, защото вече знаеше. Можеше да намери Крис, можеше да й свали звездите от небето… но това нищо нямаше да промени. Мрачното видение, което имаше от самото начало, че чака истината да блесне, страхът, че след година-две Грейс ще го напусне, за да иде в леглото на друг, по-млад, по-хубав, по-жизнен мъж, сега вече беше тъжна действителност.

Беше му непоносимо мъчно, като гледаше как Грейс измъква чадъра от гардероба и му го подава.

Джек поклати глава:

— По-добре да не го взимам. Само ще забравя да го върна.

Това, което той не каза, а тя очевидно не посмя да попита, беше дали след тази вечер, след като намерят Крис, той ще се върне.

Двадесет и трета глава

Хана гледаше слисана брат си:

— Не ти вярвам.

— Вярно е… аз те издадох — повтори Бен. — Иди питай татко. Той ще те ти каже. Просто ме е прикривал, защото го накарах да ми обещае.

Това дали пък не е извинение, запита се тя. Само че кога Бен си е признавал пакостите? Като например онзи път, след като издраска колата на татко, а после каза, че някой идиот трябва да го е закачил, докато е бил на паркинга.

— А ти как разбра? — попита тя.

— Виж, не съм те шпионирал. Чух те, когато говореше по телефона с приятелката си. Не може да се каже, че шепнеше.

Хана, която си приготвяше вечеря — ягодов конфитюр и вафли, ябълка и останали от снощи китайски макарони, — захвърли ножа. Бен беше дошъл да вземе майка им за едно от хилядите й мероприятия, но дори с официално сако и вратовръзка изглеждаше малко размъкнат, все едно е бил в метрото, вместо да дойде дотук с колата си. Като си помисли, при последните им няколко срещи винаги беше някак раздърпан, не на себе си.

— Не разбирам — каза Хана, която започна да се ядосва. — Защо ми го казваш сега?

„Накарай го да говори — нареди си тя. — Продължавай да му се сърдиш.“ Така няма да се наложи да се изправи пред болезненото усещане, което се надигаше у нея, че именно тя е лошата, защото обвини Грейс и я настрои срещу татко.

Бен сви рамене и отклони поглед, докато побутваше със съвършено оформения си маникюр една трохичка върху дъската за рязане.

— Писнало ми е да ме разиграват разни хора. Знам какво е… не исках да постъпвам с тебе по същия начин.

— Много си закъснял — обясни му Хана. — Вече се нахвърлих срещу Грейс.

— Май не е за пръв път?

Сигурно има предвид Коледа, когато направи сцена на Грейс. Татко трябва да му е разказал.

— Е, в този случай не го е заслужавала. Освен това, ако искаш да знаеш, по една случайност не съм бременна. — Хана заговори по-тихо, да не я чуе майка й, която се обличаше в стаята си.

— Ако не внимаваш отсега нататък, накрая ще забременееш.

Не го каза със злоба. Просто Бен си беше такъв, винаги си представяше най-лошото.

Хана затвори буркана с конфитюр и започна да бърше трохите, преди майка й да види каква бъркотия е сътворила. А и Бен да не забележи сълзите в очите й.

— Не, няма — успокои го тя, след като се прокашля. — Кон и аз… Ами, не мога да кажа, че е свършило, защото не съм много сигурна, че е започвало.

Чувстваше се глупаво, докато разказваше тези неща на Бен, последния човек, комуто би се доверила, ако не стоеше сега пред нея. Какво очаква да й каже? Откъде може Бен да знае какво значи толкова да искаш някой да те прегърне, че си готов да преспиш, с който и да е, дори да съзнаваш, че всъщност не те обича? Но съчувствието в гласа на брат й я изненада:

— Ще го преживееш.

— Няма какво да преживявам — отвърна Хана. Не беше сигурна, че ще преодолее тази празнота вътре в себе си. Може би ако наистина обичаше Кон и той изпитваше същото към нея, щеше да й се къса сърцето. Вместо това я измъчваше чувството, че някакво епохално събитие е отминало покрай нея, а тя не е внимавала.

— Пропусна едно място — Бен й посочи петното върху снежнобелия плот.

— Благодаря — отвърна Хана и затърка с гъбата по-усърдно от необходимото.

— Виж, Хана, съжалявам, ако това има някакво значение — той поправи един от медните чайници, които висяха блеснали на поставката отгоре. — Знам какво е да скъсаш нещо — дори да е връзка, която от самото начало не си вярвал да продължи дълго.

Пристигането на Натали, която влезе с танцова стъпка, обвита в шифон и „Шанел“ 5, го спаси от по-нататъшни разкрития.

— Ето те къде си. — Токчетата й изтракаха по плочките, докато се приближаваше към Бен. Като се залюля напред на пръсти, Натали повдигна лице за целувка. — По-добре да побързаме, да не закъснеем за коктейлите. Искам непременно да видя Луиза, тя ще ремонтира къщата си в Ийст Хемптън.

Натали се обърна към Хана и между безукорно извитите й вежди се появи лека бръчка, докато оглеждаше току-що избърсания от Хана плот.

— Не трябва да закъсняваме… скъпа, моля те, не забравяй колко мразя като се върна, вкъщи да е бъркотия.

Хана изчака да минат десетина минути след излизането им, после грабна ключовете от колата на майка си от купата до телефона. Взе шофьорска книжка миналата есен, но никога преди не беше карала мерцедеса. Майка й много се притесняваше да не го одраска. Изведнъж на Хана престана да й пука какво ще каже или ще направи майка й… дори да й отнемат книжката до осемнайсетгодишна възраст.

Надраска съобщение в бележника до телефона и го закрепи върху хладилника с магнит във формата на водно конче.

„Отивам в Бъркширс. Не се притеснявай, ще се грижа много за колата.“

Няколко часа по-късно Хана лежеше на леглото в хижата на баща си и разглеждаше сенките на тавана.

Какво, питаше се тя, реши да постигне, като се измъкна и измина целия този път дотук? Шофирането беше лесно, имаше само едно истинско задръстване, но когато майка й открие, че мерцедесът липсва, ще побеснее.

И за какво? Тук не е нито уютно, нито успокояващо, както си го беше представяла. Само по пижама, трепереше в неотоплената си стая на горния етаж на празната хижа, докато всички останали бяха на километри разстояние, живееха си живота и сигурно изобщо не забелязваха, че се е чупила.

Една сълза се търкулна по слепоочието й и се плъзна покрай косата.

Чувстваше се голям идиот, искаше да продължи да мрази Грейс, а в същото време ненавиждаше себе си, задето не се усъмни за миг във виновността й, преди да си отвори голямата уста.

Защо поне веднъж не направи нещо като хората? Защо не може просто всичко да се нареди?

Хана осъзна наличието на някакъв постоянен тракащ шум и се сети, че всичко се топи и капчукът удря по перваза на прозореца й. Някъде в далечината излая куче, хлопна се автомобилна врата и изрева мотор. Два етажа по-надолу, в мазето, старият бойлер се включи и термо индикаторът до главата й започна да кашля астматично.

Вкопчи се в познатите шумове, за да не мисли прекалено и да не пуска на свобода чувството, което напираше в гръдния й кош. Сети се за семейния психоаналитик, при който родителите им ги мъкнеха с Бен след раздялата. От сеансите при него Хана най-добре си спомняше глупавия вентилатор в чакалнята, непрекъснатия тих шум, за да не се чуват гласовете в кабинета на доктор Дикенстайн. В този момент имаше нужда от подобно устройство, което да заглуши гласовете в главата й.

„Нищо чудно, че татко ти предпочита да бъде с Грейс, виж се само как се цупиш дори съвсем сама в тъмното.“

Хана си представи един чист лист оригами, после мислено го прегъна веднъж, втори път през средата. Почти усещаше ръба на хартията до палеца си, докато изглаждаше сгъвката, точна, премерена, както не ставаха нещата в живота. Защо не може да се разбира с хората, които обича и които знае, че дълбоко в себе си също я обичат?

Разтреперана се пъхна под завивките и притисна лице в меката памучна калъфка на възглавницата. Скърцането и тропането на старата къща накара сърцето и да бие малко по-бързо. Ами ако някой крадец, някой беглец от затвора или от лудницата, за които непрекъснато чете във вестниците, се опита да влезе с взлом? Представи си, че е възможно да потъне в дюшека, та ако някои случайно надникне, да види само леко набръчканата покривка на леглото, под която лежи тя.

Ами ако огнището изгасне посред нощ? Ще замръзне! Полузаспала, си представи как на сутринта се е превърнала в ледена шушулка, с втренчени в тавана широко отворени очи.

Татко й ще потъгува малко, но в крайна сметка всички те ще разберат — майка й, Бен и най-вече Грейс — колко по-добре им е без нея…

Тряс!

Хана, изтръгната от здравия сън, скочи. Пръстите й инстинктивно се протегнаха към старото плюшено мече, смачкано между рамката на леглото и стената. Притисна го до разтуптяното си сърце.

Тряс! Бум!

Ето пак. Мечка? Понякога влизаха в кофите за боклук, ако татко или Бен забравят да затворят здраво капаците. Веднъж чу една мечка на покрива, точно над себе си. Вдигаше шум, все едно отгоре прокарват път. Но това е различно. То е…

Вътре. Идва отвътре, от долния етаж.

Хана усети как сърцето й падна в петите. Под мишниците й стана мокро.

— Моля те, Господи — опита се да прошепне. Но гърлото й беше пресъхнало и от него излезе само някакво дрезгаво грачене.

После чу нов шум, някакво странно драскане, като… като…

Сети се за Ру, спаниела, който имаха до около четиринайсетгодишната й възраст, и си спомни, че когато остаря и се разболя, той обикаляше из къщата нощем и ноктите на лапите му издаваха същия драскащ звук по дюшемето в кухнята.

Да, точно така. Куче. Чу го как скимти тихо, както правеше Ру, ако се озове на непознато място.

Кой луд ще дойде да обира къща с кучето си? Ами ако този разбойник му писне да търси кучешки бисквити и дойде горе при нея? Колкото и да е уплашена, няма да се остави така лесно.

Хана се измъкна колкото се може по-тихо от леглото и се промъкна в коридора, макар че краката й се подкосяваха почти на всяка стъпка. Докато слизаше по стълбите, се долепи до стената, където дъските не скърцаха толкова. Долу внимателно мина покрай перилата и надникна през мрака на гостната към странната светлина в кухнята.

Стоеше осветен от лампата на отворения хладилник — слабо момче с мръсно оранжево яке, зачервено от студа лице и покрити с изсъхнала кал обувки. До него клечеше също толкова мръсен кокер шпаньол и вирнал нос, душеше богатия букет от миризми, който се носеше от хладилника.

Момчето явно я чу, защото вдигна рязко глава, с израз, който се колебаеше между смайването и срама.

— Здравей, Крис — поздрави Хана, като се опитваше да говори сякаш нищо особено не се е случило.

— Ти какво пправиш тук? — запъна се Крис.

— Мога да ти задам същия въпрос.

— Мислех, че няма да има никой. Аз… бях гладен. Задната врата не беше заключена.

Хана го гледаше втренчено и се питаше как биха постъпили татко й или дори Грейс. Крис трябва да има някакъв проблем… и би се обзаложила, че в този момент Грейс се побърква от страх, докато го търси. Но Хана имаше чувството, че би било погрешно да разпитва Крис.

— Хареса ли си нещо? — попита и изведнъж осъзна, че е облечена само с горнище на пижама, което стига до средата на бедрата й. Крис все пак е нещо като част от семейството. Тя се приближи и надникна в хладилника.

Той сви рамене, но го видя как се поотпусна.

— Няма кой знае какво — отговори момчето. — Стар хляб, яйца и малко сирене, но сигурно е мухлясало.

— Какво ще кажеш да направя един омлет? Можеш да махнеш мухъла от сиренето и да препечеш хляба. — Тя се наведе да почеше кучето зад ушите и то я възнагради с удари на опашката по пода. — Как се казва?

— Коди.

— Хубаво куче.

— Добро е. — Но точно в неговите очи личеше безкрайна преданост.

Тя вадеше яйцата, кетчупа, тела за разбиване и една нащърбена купа, когато усети леко докосване до лакътя си. Обърна се и видя Крис да я гледа като заловен шпионин във филм на Джеймс Бонд, който току-що е осъзнал, че животът му е в ръцете на неговия похитител.

— Няма да ме издадеш, нали, Хана?

— Гръм да ме удари на място, ако кажа и една дума.

— Наистина ли? — прехапа долната си устна.

— Нали знаеш думата, която започва с „д“ и завършва с „а“?

Но не сподели с него увереността си, че ако малко го подтикне, той сам ще се обади вкъщи.

Крис тръгна към нея и за секунда Хана си помисли паникьосана, че ще я прегърне… но после разбра, че той само иска да вземе сиренето от плота зад гърба й.

— Провери в шкафа под мивката. Може да има останала някоя консерва с кучешка храна — нареди Хана, докато ровеше сред подправките за червен пипер. — Отварачката за консерви е в чекмеджето до печката. Само не смей да я приближаваш до мене, защото ще повърна.

— Хана? — тя се обърна и го видя да стои, хванал в една ръка ръждясалата консерва, а в другата отварачка. Изглеждаше толкова нещастен, че този път й се дощя наистина да го прегърне.

— Какво?

— Благодаря ти, че се държиш като пич.

— Не е лесно, но понякога успявам.

— Ако майка разбере, че съм дошъл дотук на автостоп… — гласът му заглъхна.

— Да, знам. Моята жива ще ме одере, че взех колата. Междувременно не е ли по-добре да млъкнем у да хапнем?

Изчака да изядат омлета и тогава каза каквото й беше на ума:

— Виж, знам, че не е моя работа, но не е ли по-правилно да се обадиш на майка си или на баща си? Сигурно са доста разтревожени.

— Ще им мине. — Намръщеният израз внезапно направи Крис да изглежда по-възрастен от своите тринайсет години.

— Знам как се чувстваш — въздъхна Хана.

— Така ли?

— Понякога, когато съм с мама или татко, имам чувството, че съм попаднала във военна зона. Най-вече заради майка, тя непрекъснато ме преследва да й кажа нещо неприятно за твоята майка. Може би донякъде заради това се държах толкова гадно с Грейс: ако я няма в живота на татко, може би мама ще спре да ме тормози. Не че на мама й пука за мене — добави Хана с горчивина.

— На мене пък ми писна да бъда по средата — сподели Крис. С тъжно лице, с изцапана с конфитюр уста, сега той изглеждаше четиригодишен. Не могат ли просто да… престанат?

— Те самите са затънали до гуша. Невинаги им е ясно как да постъпят. — Изненадана от неочакваното си прозрение, Хана бързо добави: — Нищо няма да ти стане, ако се обадиш. Дори не е нужно да им казваш откъде звъниш.

— Не знам…

Хана веднага отстъпи:

— Както искаш.

Крис помълча известно време, като буташе залъче хляб по цялата чиния, за да обере и последните остатъци от омлета.

Най-накрая тихо каза:

— Май си права.

С дълбока въздишка се отлепи от стола срещу нея. След минута го чу да говори по телефона в съседната стая:

— Мамо? Всичко е наред, мамо, мамо, добре съм, не плачи. При Хана съм, всичко е наред. — Според гласа му, той също щеше да се разплаче всеки момент. — Може ли да поговорим по-късно? Сега съм уморен…

Тракането на отоплителната инсталация заглуши останалото.

Хана миеше съдовете, когато чу Крис да произнася зад гърба й:

— Казах й, че ще остана тук тази нощ. Може ли?

— Разбира се — каза Хана весело, без да се обръща към него, за да не забележи, че, притаила дъх, се надява да се съгласи със следващото й предложение: — Ще потеглим към къщи утре рано сутринта.

Крис не възрази:

— Сигурно ще е много по-хубаво от автостопа.

Макар да спряха за закуска в Грейт Барилгтън, успяха да се върнат в града към десет и половина, все пак достатъчно късно Хана да отърве първия гневен изблик на майка си, която трябваше отдавна да е излязла за работа. Хана внимателно заобиколи някакъв фургон и се вмъкна в едно тясно пространство пред блока на Грейс. Изключи мотора и въздъхна облекчено. Никакви смачкани ламарини, нито дори драскотина. Майка й ще се разбеснее само заради космите на Коди и калните следи от лапите му по задната седалка.

Крис до нея изглеждаше притеснен.

— Мама ще бъде много ядосана — каза той.

— Не, няма — успокои го Хана. — Най-много да те прегръща до задушаване и да те обсипе целия с целувки.

Докато се качваха нагоре с асансьора, Крис се обърна към нея с трепереща усмивка:

— Не си длъжна да идваш.

Но изглеждаше благодарен, че е до него.

Хана не му каза, че си има свои причини да не го изостави долу на улицата. Грейс ще се ядоса, помисли тя, на нея. Може би, след като обясни…

Но щом излязоха от асансьора и вратата на Грейс се отвори широко, Хана разбра, че сега няма да има тази възможност. Върху лицето на Грейс беше изписано такова огромно облекчение, че не оставаше място за нищо друго. С кратък вик тя се втурна напред и обви ръце около Крис, като го притисна силно към себе си.

Удивителното беше, че този път, вместо да се прави на голям мъж и да се дърпа, Крис отвърна на прегръдката й. Коди обикаляше в кръг около тях, лаеше развълнувано и правеше сцената да изглежда като онези рекламни клипове, които Хана обикновено намираше за отвратителни. Този път обаче не можа да потисне усмивката си.

Застанала пред прага, Хана видя една по-възрастна жена, която очевидно беше бабата на Крис. Тя също изглеждаше уморена, но бялата й коса беше сресана прилежно, а на устните й имаше червило. Когато Грейс най-сетне пусна Крис, на нейно място пристъпи баба му и го прегърна кратко, но здраво.

— Ужасно ни уплаши с майка ти — скара се тя, но в гласа й имаше очебийно облекчение и обич. — Да не беше толкова голям, щях да те метна през коляно и да те нашляпам.

Крис изглеждаше просто учуден:

— Защо си тука, Нана?

— Нана ми правеше компания — поясни Грейс. — Не бях много добре, преди да се обадиш.

— Някой ден, когато имаш деца, ще разбереш — каза с въздишка бабата на Крис.

После, като че току-що я беше забелязала, Грейс обърна към Хана насълзените си очи:

— Защо не влезеш?

Не беше нито ядосана, нито разстроена… само признателна.

— Не, благодаря — смънка Хана. — Трябва да се прибирам. — Стана й неприятно, като си помисли какво ще бъде собственото й посрещане — нищо общо с това на Крис. Може по пътя да спре в службата на баща си. Но първо попита: — Татко да е тук?

— Не, не е.

Тъгата в гласа на Грейс присви сърцето на Хана. Беше все едно… все едно той вече никога няма да бъде „тук“.

Хана се беше надявала да стане така, понякога дори кроеше планове как да го постигне, но сега неизвестно защо не се сещаше защо толкова мразеше Грейс. Нито пък защо смяташе, че баща й ще живее много по-добре без нея.

Двадесет и четвърта глава

Два дни по-късно, когато Джек най-сетне се обади, Грейс толкова се зарадва да чуе гласа му, че упорито пренебрегваше сериозния му тон. Искаше да се срещнат и да поговорят. „Всичко ще се оправи“ — каза си тя, макар да я обзе лошо предчувствие. Когато Джек предложи да закара следобед майка й до летището, а после да поговорят на връщане, Грейс незабавно се съгласи.

Пътуването до Нюарк обаче беше напрегнато. Докато майка й разказваше за Крис, за плановете си по отношение на градината, за хората, с които трябва да обсъди библиотеката, Грейс не можеше да отлепи очи от Джек. Дори когато се усмихваше и отговаряше на майка й, очите му оставаха тъжни, а челюстта му напрегната. Тя самата изпитваше мъка и страх… но в най-добрите традиции на семейство Клейборн Грейс закрепи на лицето си жизнерадостна маска и надълго и нашироко обясни подробностите около финансовия фонд, който ще основе заради библиотеката на татко си.

Най-накрая Джек зави към входа за заминаващи и паркира. Стовари куфарите на Корделия на една количка и мило, макар и малко официално, се наведе да целуне бузата й.

— Ще остана тук при колата, докато Грейс те изпраща — каза Джек.

Но не каза: „Сигурен съм, че скоро ще се видим от ново.“

Вместо това майка й заяви с топлина, която изненада Грейс:

— Джек, за мене беше удоволствие, надявам се да видя и тебе следващия път, когато Грейс и Крис ми дойдат на гости. Винаги си добре дошъл в дома ми.

Джек кимна усмихнат. Грейс видя как прескача адамовата му ябълка, но той успя да не се издаде с гласа си:

— Благодаря, Корделия — отвърна с почти южняшка учтивост. — Уверявам те, удоволствието беше изцяло мое.

Вътре в претъпканата зала Грейс съпроводи Корделия до вратата към гишето за паспортна проверка и се обърна да я прегърне. Майка й беше облечена в светло розов костюм и бежова риза и миришеше на гардении. Очите й изглеждаха прекалено светли. Дали това бяха сълзи или Грейс си въобразяваше?

— Довиждане — изломоти Корделия.

— Приятно пътуване. Много поздрави на Сиси.

Грейс се чувстваше вдървена, непохватна, въпреки своеобразното им сдобряване много неща между тях оставаха неизказани. Освен това нямаше търпение да се върне при Джек.

— По-добре да побързам — майка й погледна часовника си.

— Има цял час до полета ти — напомни й Грейс.

— Да, знам… но трябва да завъртя един телефон. Доста е важно, а обещах да звънна, преди да тръгна.

Корделия сведе очи и зарови да вади билета от чантата си. Почуди се дали Грейс ще отгатне на кого така бърза да се обади. Може би Нола ще й каже по-късно.

Нола обаче няма как да знае с каква агония стигна Корделия до решението си. Нито пък за телефонния разговор с Гейб късно през нощта, когато го помоли за съвет. Гейб за пореден път сведе нещата до същината им.

— Ако решиш да отхвърлиш проекта на Нола… ще бъдеш ли също толкова доволна да използваш някой от другите? — попита той.

— Не… разбира се, че не. Никой от останалите дори не се приближава към това, което си представях — бързо отговори тя.

— Е, това не е ли отговор на въпроса ти? За какво са всичките ти усилия, Корделия, ако не получиш точно каквото искаше?

Беше прав… но тя продължи да се колебае. Макар да знаеше, че с парите на Грейс библиотеката й, библиотеката на Джин, ще бъде построена…

„Знам, че би трябвало да се сърдя на Джин. Колко странно трябва да изглежда — дори за Грейс, която боготвореше баща си, — че така спокойно му прощавам. Някои ще ме сметнат за благороден човек с широки възгледи… но само аз знам истината…“

Гейб. Той беше причината да прости толкова лесно на Джин. Преди година може би щеше да бъде различно. Но Гейб й даваше втора възможност и ако не се поучи от грешките си спрямо Джин, тогава за какво е всичко?

Грейс забеляза почти възторжения израз на майчиното лице и помисли: „На него, на господин Рос, ето на кого трябва да се обади… Сигурно ще я посрещне на летището в Мейкън.“

— Ами тогава… няма да те задържам.

Майка й тръгна напред, но после се обърна за последен път и каза:

— Не го оставяй да си тръгне, Грейс. Не оставяй този мъж да се изплъзне между пръстите ти.

Замаяна, Грейс изпита чувството, че това вече го е преживяла. Уин ли има предвид? Усети как годините между сегашния момент и последния път, когато с майка й бяха стояли така на летището, се разпръсват като тънката мъгла, която виждаше през прозорците от двете си страни.

Но майка й не можеше да има предвид Уин. След онази вечер с Крис тя се отнасяше забележимо хладно към бившия си зет. Последните две нощи спа у Грейс.

„Тя говори за Джек“ — осъзна Грейс. Майка й не се беше променила, все още се опитваше да направлява живота й, но този път Грейс беше склонна да я послуша.

— Би трябвало да ти дам същия съвет — каза усмихната Грейс. — Предай поздравите ми на господин Рос.

— Ще му ги предадеш, като го видиш — каза Корделия сухо. После изразът й се смекчи и тя добави: — Освен това е време да спреш да го наричаш „господин Рос“. Вече не си на шестнайсет години. Името му е Гейб.

Може да се разчита на мама, помисли Грейс развеселена. Умееше да се справи с деликатните теми с ловкостта на опитен политик. Докато махаше за довиждане, неволно завидя на същото онова качество у майка си, което преди толкова я отчайваше. Само можеше да се надява да е наследила малко от него — дали ще успее да прояви същите умения спрямо Джек?

Обаче докато пътуваха към дома, с Джек приказваха за всичко друго, но не за тях самите. Говориха за „Честта над всичко“, която трябваше да излезе след около месец, за големите поръчки, които бяха получили от книжарниците. За рекламната й обиколка, за мъките, които причинява организацията на рекламния отдел. Вчера, разказа й Джек, един продуцент на „Опра“ бил докарал Нел Соренсън до трескав екстаз и тя вече преговаряла за среща, наред с още много мероприятия в Чикаго — автографи върху книгата, прояви по радиото и телевизията, дори бенефис в полза на детска благотворителна организация.

Приближаваха един тунел, когато Джек най-накрая попита:

— Ами Крис? При Уин ли ще стои, докато ти си на обиколка?

„Внимавай“ — предупреди сама себе си Грейс.

— Сигурно — каза тя и си пое плитко въздух. — Разбирам какво най-вероятно мислиш, но Уин не е лош баща. Не беше и ужасно лош съпруг. Просто е… страшно егоцентричен.

— Какво мисли Крис за всичко това?

— Снощи тримата седнахме и говорихме. Мисля, че изяснихме нещата. Уин трябва да е имал други планове… но дадох и на него, и на Крис ясно да разберат, че никога няма да бъдем отново едно семейство.

— Бас ловя, че Уин не е приел това много радушно. — Тя долови горчивина в тона му.

— Е, мисля, че не се изненада кой знае колко, след като използва Крис по този начин. — Не отместваше поглед от пътя, извънредно учудена как може да говори толкова сериозно, когато сърцето й препуска със сто и петдесет километра в час. — Джек, искам да знаеш, че… онази нощ с Уин… тя… — Понечи да каже, че тя не е имала никакво значение, но това не би било напълно вярно. — Не е това, което мислиш.

В този момент стигнаха тунела и той ги погълна, а жуженето на гумите напълни ушите й. Както често й се случваше, Грейс си представи, че сводестите стени се напукват, потоци вода от реката отгоре се процеждат през тях, първо бавно, а после прерастват в гръмотевичен потоп и цялата постройка рухва. Потрепери.

Чу се гласът на Джек и някак увисна в полумрака:

— Не става дума само за Уин — силуетът му до нея ту светваше, ту угасваше от фаровете на насрещното движение. — Да, бях уязвен, но не те обвинявам. Знам, че беше разстроена заради Хана и мене… и имаше пълно право.

Не изглеждаше ядосан, само нещастен.

— Какво следва от това? — попита тя.

— Че сме станали по-тъжни… но може би и по-мъдри — Джек поклати глава. — Грейс, неизбежно съм мислил, че рано или късно нещо подобно ще се случи, че е въпрос само на време. Независимо дали щеше да бъде Уин… или някой друг.

— Искаш да кажеш, някой по-млад? — стори й се, че коланът на седалката е станал по-тесен и се впива в гърдите й. — Джек, наистина ли не разбираш? Ето защо се разделяме, не заради Уин, дори не и заради Хана. А защото ти не искаш да разбереш, че те обичам такъв, какъвто си… а какъв си включва и разликата във възрастта ни.

— Има много неща, които и ти не разбираш — отвърна Джек и силното чувство извиси гласа му. — Очакваш толкова много, звезди от небето, при това ги искаш опаковани и поднесени на следващата сутрин. Разбира се, че Хана ще е враждебно настроена към някоя нова жена в живота ми! Но ти приемаш всяка нейна дума като лична обида.

— А ти няма ли да го приемеш лично, ако някой се разкрещи, че те мрази!

— Тя е още дете, Грейс.

— Е, аз не съм светица, Джек. Не мога да понеса повече от това.

Вече излизаха от тунела и яркото зимно сърце ослепи очите й, макар да ги предпазваше с ръка. Най-сетне Джек произнесе със задавен глас:

— Какъв е смисълът, Грейс? Не можем да продължаваме така. Само правим нещастни всеки другия. Това ли искаш за нас и за децата ни?

— О, Джек… — Грейс захлупи лице в шепите си. — Бих искала причината да е Уин. Тогава можеше да ти поискам прошка.

— Не е до прощаването — отвърна Джек. — Наистина ли мислиш, че затова си напуснала Уин? Защото не си могла да му простиш изневярата?

— Можех да му простя — отвърна Грейс, — но не можех да променя отношението си към него, след като научих за Нанси. Ако нямаш доверие на човека до себе си, всичко започва да се руши.

Докато обясняваше, тя самата разбра какво се опитва да й каже Джек. Уин не е причина за проблемите в отношенията им, а просто резултат. Вървели са насам от известно време… а сега са спрели тук, откъдето като че няма връщане назад. Голяма тъга изпълни душата на Грейс, обзе я слабост и тя се разтрепери.

— Грейс, и двамата имаме нужда от известно време… — заговори Джек, но спря и преглътна.

Повече нищо не каза, докато пътуваха нагоре по Осмо авеню. После сви по нейната улица и умело наби спирачки, за да не бутне велосипедиста, който профуча през лентата. Чак когато спря пред блока й и разкопча колана, за да се обърне към нея, Грейс видя дълбоките бръчки на бузите му, които не съществуваха преди три дни. Искаше да протегне ръка, да погали тези бразди, да му посочи всички причини да останат заедно, всички неща, по които си приличаха — това, че той се смее, когато тя се шегува, а нея я разсмива той… общата им страст към книжарниците… часовете, през които единият можеше да бъде погълнат от някоя книга или ръкопис, без другият да се чувства пренебрегнат… удоволствието, което изпитваха, когато открият някое забутано хубаво ресторантче…

Но не сега. Сега имаха нужда от лечебно време.

— Довиждане, Джек — каза Грейс с чувството, че би трябвало да вземе някой самолет и да отлети надалеч. Как иначе ще го понесе? Като знае колко е близо — достатъчно близо, за да се срещнат случайно в издателството, на някое парти, дори в операта или на балет.

Въпреки това тя се вкопчи в надеждата, че някак… ако се разделят за известно време… може би ще стигнат отново до нещата, които ги бяха събрали в самото начало.

Нола си беше на бюрото, когато звънна телефонът. Вдигна слушалката, като очакваше Рони Чанг да й се скара, че още не са готови поръчаните от него водопроводни скици. Но в ухото й прозвуча изискан, учтив женски глас, леко смекчен от южняшкия акцент.

— Ако обичате, бих искала да говоря с Нола Емори.

— На телефона — отговори Нола, като прикри с ръка слушалката и понижи глас.

— Обажда се госпожа Траскот — съобщи официалният напевен глас. — Имате ли време? Можете ли да говорите?

— Продължавайте — отвърна Нола, като се молеше Ранди да не надникне иззад преградата.

— Размислих върху това, което ми казахте и аз… — Останалото потъна в силния вой като от излитащ самолет.

— Какво казахте? — Нола хвана здраво слушалката, ставите на ръката й побеляха.

— Казах… — отново стигна до нея гласът на Корделия, — … че съм решила да осъществя вашия проект. А прекрасната новина е, че май ще получим необходимите допълнителни средства. Появи се един неочакван източник. — Тя направи пауза. — Но трябва да сме наясно помежду си. Напълно ли сте съгласна това да остане в тайна?

Нола понечи да й напомни, че идеята от самото начало беше нейна, но прехапа език. Така или иначе, прекалено е развълнувана да обръща внимание. Умът й вече препускаше напред, представяше си построената библиотека да хвърля сянка върху поляната отпред.

— Искам това не по-малко от вас — каза Нола. — Не се притеснявайте, няма да ви създам проблеми.

— Ами тогава… — Корделия се прокашля.

— Благодаря — въздъхна Нола.

— О, току-що обявиха моя полет… трябва да тичам.

Нола затвори замаяна. Пред очите й заплуваха петна, все едно дълго време се е взирала в някой чертеж. Действително ли беше това? Наистина ли Корделия Траскот се съгласи да осъществи проекта й? При това дори има необходимите пари!

Нещо толкова важно, което я гризеше отвътре вече седмици, месеци, се уреди само с един телефонен разговор. Макар че сърцето й биеше силно, Нола се усмихна на иронията на положението.

Още по-голяма ирония имаше в това, че го чува сега, след като вече е взела решение със или без Корделия да напусне работа. Лудост? Без съмнение… но ще полудее, ако не го направи. Нола се смъкна от стола и тръгна покрай малките работни клетки на колегите си. След минута застана пред отворената врата към кабинета на Кен Магуайър.

— Влизай — покани я той разсеяно, докато изучаваше някакви пръснати по бюрото му чертежи, затиснати със стъклени тухлички.

— Току-що говорих с Корделия Траскот — съобщи Нола. — Дава ни зелена улица. Вече може да започнем работните планове за строителните оферти — тя говореше тихо, да не чуе някой минаващ по коридора. Но вълнението й си личеше въпреки това, нахлуваше в тялото й като непознат вирус, правеше я нервна, обливаха я горещи и студени вълни.

— Страхотно! Честно казано, съмнявах се, че дори ти ще успееш да го докараш дотам, Нола. Свалям ти шапка!

Кен заобиколи бюрото и отиде да затвори вратата. В този мъж с остро лице и кадифено сако нямаше нищо необикновено, само дето беше най-справедливият шеф, който познаваше Нола. Тя се надяваше неговата справедливост да й бъде сега от полза.

— Кен, трябва да поговорим.

Той се усмихна, вдигна ръце и се опита да я превари:

— Добре… добре. Знам какво ще кажеш и несъмнено заслужаваш повишение. Виж, ще трябва да поговоря с Чанг и Фостър. Не съм упълномощен сам да…

— Не искам повишение — каза Нола.

Той млъкна, стреснат.

— А какво искаш?

— Премия при напускане. Достатъчна за начален капитал: наем за малък офис, телефон, материали.

Той подсвирна и направи крачка назад, при което се подпря на ореховия бюфет отзад, затрупан с навити чертежи.

— Искаш да започнеш самостоятелен бизнес? Нола, имаш ли представа…

— Няма да е лесно, знам — довърши тя вместо него. — Но трябва да го направя, Кен. След като проектирах библиотеката Траскот, разбрах, че тук не се занимавам с истинска работа. — Взе една стъклена тухличка от бюрото, опита тежестта й, допря длан до хладната й повърхност. — Не че вие не бяхте добри към мене. Но може би приличам на баща си повече, отколкото осъзнавах, имам нужда от нещо повече… и не се боя да поема риска.

— Ще ни липсваш, Нола. Скоро, след няколко месеца, ще се освободи място за партньор във фирмата, ако се интересуваш, мога да те предложа за него.

— Благодаря Кен, колкото и лудо да звучи, ще ти откажа предложението.

Той поклати глава.

— Времената са трудни. Знаеш ли колко големи фирми отпадат от конкуренцията? Как очакваш да успееш сама?

— Може би точно защото не съм Голиат — меко обясни Нола. — Аз съм от дребните риби, имам само прашка и пълен с идеи джоб.

Проклета да е, ако прекара останалата част от живота си да мечтае за по-добро съществуване.

Когато Корделия е замислила библиотеката Траскот, това сигурно е изглеждало като непостижим блян, но ето че тази жена го е постигнала, въпреки всички прогнози.

„Ако тя може, значи и аз мога.“

Ще я боли да гледа отстрани как други получават почестите за нейния проект, но след това повече никога няма да стои в сянка.

Очакваше Кен да се смути, може би дори да се ядоса, но за нейна изненада той се разсмя със съжаление и възхищение едновременно.

— Ако това е постижимо изобщо, Нола, бих заложил на тебе.

— Онази премия, за която стана дума, ще ми трябва.

— Колко?

Тя си пое дълбоко дъх. Може би ако каже с авторитет, без да гледа към пода или по някакъв друг начин да показва, че не я заслужава, той няма да осъзнае каква огромна сума иска.

— Двайсет и пет — изтърси Нола.

Трябва да му се признае, Кен само повдигна вежда. Може би сумата в края на краищата не е толкова голяма, поне за фирма от такава величина. Или просто е развеселен от смелостта й да отправи такова скандално искане.

— Десет — отвърна той. — Толкова мога да изстискам от Чанг и Фостър, без да изпаднат в истерия. — Преди да се обезсърчи напълно, той добави: — С останалото те подкрепям аз. Наречи го заем, инвестиция, мълчаливо партньорство, каквото искаш. Не се притеснявам дали ще си ги получа обратно. Всъщност очаквам доста добра възвращаемост.

— Благодаря, Кен — успя да промълви тя с вцепенени от благодарност устни. — Няма да съжаляваш.

При това те няма да са точно конкуренти. Ако успее да получи някакви поръчки, то поне в началото ще са прекалено дребни за фирма от ранга на „Магуайър, Чанг и Фостър“.

— Е, че аз вече съжалявам. Само защото напускаш. — Той протегна ръка. — Успех, Нола!

Нола имаше чувството, че лети, когато се връщаше на работното си място. Но щом седна на стола, забеляза бележката, закачена до чертежа, върху който работеше — съобщение от Бен. Не беше първото. Ентусиазмът й се стопи.

Изкушаваше се. Част от нея искаше да забрави грозната сцена от миналата седмица. Облегна се назад и разтърка слепоочия. Само че Бен не е за нея. А и тя не е за него. Както и да е, сега има по-важни грижи…

Смачка бележката и я хвърли в кошчето за боклук. Донякъде ще й липсва, особено нощем, когато лежи будна, а желанието пулсира между краката й и не иска да спре.

„Да се намери корав мъж е хубава работа“ — чуваше в ума си шегата на Флорин.

Нола се усмихна. Сигурно е така… но тя ще направи нещо по-хубаво. Засега поне ще опита какво е да живееш с Нола Траскот — жената, чието име твърдо беше решила да изпише на месинговата табелка пред вратата на новия си офис.

„НЮ ЙОРК ТАЙМС“, 19 МАЙ 1992

Грейс Траскот ще допринесе за мемориалната библиотека на баща си.

Грейс Траскот, авторка на издадената наскоро книга „Честта над всичко“ — предизвикалата много спорове биография на покойния й баща, сенатора Юджин Траскот, — вчера обяви, че всички свои приходи от продажбата на книгата ще подари за изграждането на библиотеката в памет на баща й.

„Тази книга е моят паметник за баща ми — заяви госпожа Траскот. — Затова мисля, че е напълно естествено двете неща да се слеят.“

Госпожа Траскот отказа да коментира „тайния“ живот на баща си с дългогодишната му помощничка Маргарет Емори, от която има незаконна дъщеря, трийсет и шест годишната Нола Емори. Мнозина, свързани с издателския бизнес, твърдят, че тъкмо общественото внимание, което привлече тази сега добре документирана връзка, е основна причина за мигновения успех на „Честта над всичко“. Само седмица след като излезе от печат, книгата се превърна в бестселър номер едно.

Строежът на библиотеката, която ще бъде разположена на територията на университета „Лейтам“ близо до Блесинг, щата Джорджия, ще започне през август. Блесинг е родният град на вдовицата на сенатора Корделия Клейборн Траскот, която е член на Управителния съвет на „Лейтам“ и събира средства за библиотеката от няколко години.

„Щастлива съм, че мемориалът на моя съпруг най-после ще стане действителност — заяви госпожа Траскот. — През живота си той радееше за образованието и просвещението на нашата младеж и вярваме, че тази библиотека ще отрази неговата преданост на мисията.“

Наскоро Комитетът в памет на Юджин Траскот финансира архитектурен конкурс. Спечелилият проект е дело на фирмата „Магуайър, Чанг и Фостър“ от град Ню Йорк.

„Редно е Грейс да има участие в изграждането на библиотеката — коментира госпожа Траскот съобщението на дъщеря си. — Съпругът ми постигна много през живота си, но винаги е смятал за най-голямо достижение децата си.“

Двадесет и пета глава

— Седнала ли си, Грейс? — гласът на Джери Шилер гърмеше от телефонната слушалка.

— Не съвсем.

Тя лежеше на голямото си легло откъм страната на бюрото, където обикновено спеше Джек и където всяка сутрин в продължение на последните три месеца и половина — с изключение на двете седмици, когато беше на рекламна обиколка — спеше Грейс в чаршафи, усукани от неспокойните й сънища.

— Има я във всички класации. — Джери изглеждаше достатъчно развълнуван и за двама им, а той почти никога не се вълнуваше. — Отново номер едно следващата седмица в „Таймс“, номер две във „Вашингтон пост“, в няколко книжарски вериги. Имаме поръчка за още двайсет и пет хиляди… Грейс, слушаш ли ме?

„Трябва да съм на седмото небе“ — помисли тя.

Но чувстваше… нищо, нищо не чувстваше. Спукана гума, която не може вече да се напомпа.

— Слушам те — каза тя, като се овладя заради редактора си. — Мислех, че търговията не те радва сама по себе си, Джери — пошегува се и напуканите й устни се цепнаха, когато се усмихна.

Усети солено-сладкия вкус на кръвта. „Трябва да стана от леглото — помисли Грейс. — Да се обадя на някой, да празнувам.“ Но не й се мърдаше. Обикновено ставаше при изгрев-слънце! Но напоследък спеше всяка сутрин докъм единайсет, като че страдаше от най-дългия махмурлук на света.

Чу дрезгавия смях на Джери, който й напомни за противния господин Потър на Лайънел Баримор в „Животът е прекрасен“. Възрастният й редактор дори приличаше на Лайънел Баримор, само дето Джери беше симпатичен, добър, малко суетлив.

— Твоята книга, скъпа ми Грейс, не е просто търговия — той направи пауза, а после додаде: — Оппа, викат ме. Ще ти се обадя пак. Надявам се да имам още добри новини.

След като затвори, Грейс се замисли за „Честта над всичко“ и за момент изпита радост. Наистина беше прекрасно… по-хубаво от всичките й мечти. Освен това се гордееше със себе си, защото не се предаде и написа книгата, която тя самата искаше да напише. По време на обиколката се превърна в хит във всеки град, журналистите я обсаждаха, искаха да участва в още предавания по телевизията, фотографите я молеха да се усмихне за още една снимка. При всяко даване на автографи пред нея се нареждаха стотици хора…

„Е, добре, книгата има успех. Ами аз?“

Грейс се надигна и понечи да стане от леглото. Но й се зави свят, като че наистина имаше махмурлук. Трябва да престане да будува половината нощ. Не е честно по отношение на Крис, който се принуждава да закусва сам.

Крис. Настроението й малко се вдигна. Напоследък май се чувстваше по-добре, а й с нея се държеше по-свободно. През последния месец, като го виждаше да пристига от време на време в компанията на някой приятел, толкова се радваше, че нямаше нищо против да омитат хладилника с бездънния си апетит.

Да, Крис очевидно беше по-щастлив. Ами тя? Ще забрави ли някога Джек?

„Първо трябва да престанеш да се правиш, че още има шанс.“

Наистина всичко е свършило, каза си тя с надеждата, че този път ще си повярва. Не се бяха виждали почти четири месеца, ако не се смятат деловите срещи и празненството по случай издаването, което организира в нейна чест „Кадоган“.

Проблемът беше, че все още го обича. Липсваше й — да я вика от другата стая, четката му за зъби до нейната над мивката, прегръдката му през нощта…

Ако сега, в този момент, Джек беше до нея в леглото, щеше да преметне дългия си крак върху нейните и да я притегли до себе си, тя щеше да сгуши глава в рамото му, а той ще си играе с косата й, ще я разрошва и приглажда с пръсти, докато скалпът и цялото й тяло се наелектризират.

Боже, да можеше сега да е тук.

Внезапно си спомни как веднъж гледаха „Аз и моето момиче“, а после отидоха в едно заведение. Седнаха на края на дълга маса, пълна с шумни туристи. Беше късно, Грейс беше уморена и искаше само да пие чаша чай и спокойно да хапнат нещо с Джек. Отиде за момент до тоалетната и като се върна го завари да обяснява съдържанието на менюто пред прехласнатата аудитория.

Ето такъв беше Джек. Дори късно вечер, уморен, заобиколен от анонимната тълпа на Ню Йорк, той отделяше от времето си, за да направи мил жест към група непознати в ресторанта…

— Мамо! Събуди ли се? — През облака от самосъжаление и копнеж, с който се беше обвила, Грейс чу как синът й тропа на вратата.

Измъкна се от леглото и се загърна в халата.

— Отворено е!

Той продължи да тропа.

Като дръпна вратата, разбра причината. В ръцете си Крис крепеше поднос с пържени яйца, които приличаха повече на твърдо сварени, леко прегоряла филия хляб и чаша портокалов сок, в която плуваха частички от плода.

Сърцето й направи салто като при скоковете във вода. Искаше да го прегърне силно, така че да изскимти.

— Истинска смърт — каза Крис, като гледаше с отвращение подноса. — Но реших, че няма да забележиш, след като си болна.

— Чакай малко, мой човек! Защо реши, че съм болна? — Грейс зърна отражението си в голямото огледало на гардероба и помисли: „Боже, наистина изглеждам болна.“ Подпухнали очи, мръсна коса, бледа кожа.

Крис присви устни.

— Или си болна, или си просто мързелива. Но съм сигурен, че това е невъзможно.

— Като стана дума, защо не си на училище?

— Ден за повишаване на професионалната квалификация на учителите.

Днес беше… какво? Трябва да е петък. Напълно е загубила представа за времето.

— В такъв случай какво ще кажеш да нападнем града? — Взе подноса и залепи целувка на бузата му, без да й пука дали ще се дръпне или не. — Виж какво, книгата ми още е в класациите, а като си помисля, май не сме празнували? Какво ще кажеш да хапнем по един хамбургер, после да покараме колела в парка, а може да се почерпим и по една мелба? Чух също за страхотна изложба…

Крис поклати смутено глава.

— Не мога, мамо. Ще излизам с едни приятели.

— Мм, нещо по така? — Сърцето й прескочи един удар.

Той сви рамене.

— Не знам още.

Честно казано, какво по-нормално на този свят от група тийнейджъри, които нямат представа какво да правят? А и Крис вече се сприятеляваше със съучениците си, беше „част от тайфата“. Това не е ли достатъчен повод за празнуване?

Не знаеше със сигурност на какво се дължи промяната у него… Дали просто е пораснал, или натискът върху него е отслабнал, след като изясниха отношенията си с Уин. Пък и децата обикновено са толкова егоцентрични — Крис сигурно се радва, че Джек вече не е част от живота й, нищо че това късаше нейното сърце. Каквато и да е причината, тя неволно изпитваше благодарност, че е върнала сина си — дори ако това значи той да разпери криле и по-късно да напусне окончателно гнездото.

— Хубаво тогава, ще го оставим за друг път — каза Грейс жизнерадостно, върна се заедно с подноса обратно в леглото и се подпря пак на малкото възвишение, което беше направила от възглавниците и мохерната постелка. — По-добре да изям това нещо, преди да е изстинало.

— То вече е студено. Но и топло нямаше да е по-вкусно — захили се дяволито Крис.

— Крушата не пада по-далече от дървото — отбеляза Грейс. — Трябва да си го признаем, просто не сме устроени за кухнята.

Без особена причина това й се стори страшно смешно и тя се засмя. След нея се разсмя и Крис и тя забеляза слънчевите отблясъци върху мазните яйца, които беше приготвил за нея сина й.

Спомни си едно изказване на майка си: „Да възпитаваш деца, е все едно да си сляп и глух и да трябва да дирижираш симфония.“

Грейс смяташе, че е разбрала какво иска да каже Корделия, но точно сега имаше чувството, че чува музиката. Мощна, пулсираща, нежна, сладостна.

Да можеше само Джек също да е тука и да я слушат заедно.

Помисли дали да не го покани на обяд, да пият за успеха на книгата й, който се дължеше колкото на самата нея, толкова и на неговата хитра офанзива на пазара. Не, само ще се почувства по-зле, докато бъбрят на по чиния спагети и слуша сърдечните му поздравления.

Ето как свършва тази история, помисли Грейс.

Двама души, които се обичат, но не могат да живеят заедно. В крайна сметка не е симфония, а една от онези любовни кънтри песни, където хората непрекъснато разбиват сърцата си и се разочароват един друг.

Изяде яйцата и хляба, без да усеща вкуса им, като мислеше за предстоящия ден — или каквото оставаше от него, който се простираше пред нея като безкраен парад, но без серпантини и овации… парад, на който маршируваше сама.

Двадесет и шеста глава

Хана огледа плаката, над който бе работила почти цял ден. На него пишеше „Спасете планетата“ с големи трийсет сантиметрови букви, които беше направила някак опърпани, все едно проядени от киселинен дъжд или замърсяване. Между буквите като колаж беше залепила фигурки оригами на застрашени видове. Реши, че се получава доста добре. Тогава защо не изпитва никакво удовлетворение от постигнатото?

Погледна маркерите, пръснати на разклатената стара кухненска маса в хижата. Хвърли поглед към зацапания часовник над античната печка и осъзна, че почти е станало вечер. Чувстваше стомаха си някак странно, като пред спазъм. Но не беше гладна.

— Привършваш ли вече? — Джек се появи от гостната, където палеше огъня, и застана да погледне иззад рамото й.

В края на седмицата, щом пристигнат двамата тук, първата му работа беше да накладе огъня. После май прекарваше по-голямата част от съботата и неделята да го наглежда, да побутва цепениците, да ги пренарежда, за да се разгорят по-добре, и все едно не успяваше да се стопли съвсем.

Повече от половината ден вече мина, а татко й не е излизал навън, освен да донесе още дърва.

— Само един слон остана — Хана дръпна назад глава и я подпря на корема на баща си, който се наведе, за да види по-добре. — Това прилича ли на слон? — Тя вдигна едно от творенията си.

— Мислех, че слоновете имат опашки.

— Този е мутант. Сигурно са му унищожили естествения хабитат — Хана се надяваше да накара баща си да се засмее.

Но той мълчеше.

Май не може да се сети кога за последен път е чувала дълбокия му гръден смях. Не се мотаеше из къщата, потънал в дълбоко униние, ами като че размишлява над някакъв деликатен проблем, без да може да му намери решение. Сети се за тъпия хамстер, който имаше като дете и който я будеше посред нощ, защото препускаше непрекъснато с глупавата си въртележка.

Джек не говореше за това, но Хана беше сигурна какво го измъчва.

Грейс.

Защо не й каже? Поне ще си излее душата. Може би я обвинява, поне отчасти, за раздялата им?

Ами ако татко й и Грейс се съберат отново?

„Не се ли надяваш донякъде това да стане?“ — попита вътрешният й глас.

Тази мисъл по принцип й беше противна, отблъскваше я, но дълбоко в себе си не й ли липсваше Грейс, макар и съвсем мъничко?

Опряла глава в корема на татко си, тя чу как му къркорят червата. Гладен ли е? Още не е дошло време за вечеря, но на обяд Джек изяде само половин сандвич. Отслабнал е. Панталоните му са станали толкова широки, че ако не е коланът, ще паднат.

Ами ако баща й се разболее, и то сериозно, заради тази история? Мъже на неговата възраст за застрашени от сърдечен удар.

— След минутка ще се заема с вечерята — каза Хана, като се надяваше тревогата й да не си личи. — Спагети с месни топчета, точно както ги обичаш.

— Има време. Като оправя огъня, ще дойда да ти помогна.

Той разроши косата й, а после започна да се върти безцелно в кухнята, оправи една книга, която стърчеше от лавицата, избърса с палец мазното петно от тигана, който висеше над печката.

— Татко… — Хана мислеше да каже, че денят е прекалено топъл за огън. Но после се отказа. — Иска ли ти се понякога нещата да се бяха наредили по друг начин?

— Какви неща? — баща й разсеяно разлистваше упътването на новата кафеварка, купена току-що.

— Знаеш какво имам предвид — Хана втренчи в него, както се надяваше, повелителен поглед. — Ти и Грейс.

Джек въздъхна дълбоко.

— Какво те накара изведнъж да се сетиш за нея?

— Татко, погледни се само, станал си развалина! Тревожа се за тебе.

Джек се усмихна, може би трогнат от нейната загриженост, или пък развеселен, като че е казала едно от онези сладки неща, които бащите обичат да повтарят пред приятелите си.

— Спокойно, момичето ми, мога да се грижа за себе си — каза й той. — Имаш си достатъчно грижи, та да се занимаваш и с моите проблеми.

— Е, значи има проблем!

— Заприличала си на правист. Да почна ли да спестявам за юридически университет?

— Татко, ти просто избягваш въпроса. Знам, че ти липсва. Приличаш на Патрик Суейзи в „Призрак“, който тъгува по Деми Мур, без да може да я докосне.

Джек се засмя и хвърли упътването на шкафа.

— Виж какво, няма ли да е по-добре да започна да приготвям вечерята, докато си довършиш плаката?

— С други думи, това не ми влиза в работата, така ли?

— Купихме ли спагети? — Джек зарови в шкафа над тостера.

— Не там, виж на долната лавица. Татко, не ми отговори.

— Намерих ги — той размаха пакет спагети над главата си. Хана без да иска забеляза как са блеснали очите му, как подскача едно мускулче на челюстта му. После Джек застана на мивката с гръб към нея и пусна чешмата да шурти като Ниагарския водопад, докато пълнеше голямата тенджера за спагети… почти достатъчно силно, за да не се чува как възрастен мъж се опитва да не плаче.

На Хана също й се доплака. Толкова й беше мъчно за него.

И толкова се срамуваше от себе си.

— Мадам Траскот, аз съм ваша голяма почитателка!… А, да, бихте ли го надписали за Амелия? Честит рожден ден на Амелия от Кристин… и от вас, разбира се.

Грейс послушно надраска надписа на заглавната страница на книгата си — през последните два часа беше надписала повече от сто — като завърши с „Най-добри благопожелания, Грейс Траскот“. Усмихна се, докато я връщаше на дамата с костюм от Шанел пред масата. По едно време опашката стигаше чак до касата, но сега, слава богу, бяха останали само двайсетина човека. Погледна антикварния часовник с махало на стената в книжарницата. Два и двайсет. Още само десетина минути.

Едва издържаше.

Болката в ръката й вече беше допълзяла до рамото. Схвана й се врата да вири глава към хората от величественото, но прекалено ниско кресло, където седеше. А и букетът на писалището в стил кралица Ана пред нея караше очите й да смъдят, заради изобилието на флокс и азалии.

Но как се чувства не е важно. Трябва да се съсредоточи — да не забравя да се усмихне, да благодари, да попита за точния правопис на имената, да изглежда все едно е познала онзи мъж, който й каза: „Помните ли ме? Срещнахме се на писателската конференция във Феникс преди две години. Дадохте ми прекрасен съвет как да си намеря агент…“.

Грейс си спомни, че по-рано й харесваше да дава автографи, дори ако идваха само една шепа хора, а двама от тях бяха рекламният й агент и редакторът. Съвсем доскоро би счела за огромна чест да подписва книгите си в много малки книжарници, където е прекалено задушно, където й дават течаща химикалка и целите й пръсти стават в мастило, където вместо тоалетна имат малък, мръсен килер, пълен с метли и парцали.

В този момент обаче беше уморена, жадна и искаше да си иде у дома.

Тя си оправи сакото — мъжко спортно сако, което носеше с жълта копринена блуза и тесни черни панталони. Дали същото облекло би било подходящо и за купона у Лила довечера? Не, не е достатъчно официално.

Веднага се сети за непознатия кавалер, който й беше намерила за тази вечер Лила. Грейс се съгласи с това в момент на слабост. Това е само един купон, успокояваше я Лила, просто компанията, с която движа, се събира у дома, нищо особено, нищо специално.

Добре, хубаво, така да е. Защо тогава мисълта, че като се прибере ще си измие косата, изглежда неимоверно по-привлекателна от това да излезе да се среща с някакъв мъж, когото дори не познава?

— Бихте ли го надписали за Хана? Хана Голд?

Грейс рязко вдигна глава.

В началото на опашката, протегнала екземпляр от „Честта над всичко“, небрежно-елегантна с дънките и гобленовия елек над спортната риза стоеше Хана.

„Толкова е хубава“ — помисли Грейс. Дългата й черна коса, сплетена и прехвърлена през главата, обрамчваше красиво лицето й. А и тези скули — какво ли не биха дали повечето жени да имат такива!

— Здравей, Хана — Грейс се насили да говори спокойно, все едно е ежедневие Хана да се отбие да я види.

Джек ли я изпраща? Какво иска?

Грейс не беше я виждала от онази сутрин преди почти четири месеца, когато доведе Крис вкъщи. Сега единственият признак, че има някакъв проблем, беше леката бръчка между гъстите вежди на Хана.

— Прочетох във вестника, че ще бъдеш тук — обясни Хана, докато Грейс надписа книгата и я върна. — Поздравления, доколкото разбирам, продава се много добре.

— Не мога да се оплача.

— Можех да взема един екземпляр от татко… но исках да те видя и не се сетих за друг начин.

— Ами ето ме.

— Виж, Грейс, може ли да поговорим? — Хана понижи глас и хвърли поглед към възрастната собственичка на магазина, която стоеше наблизо и разговаряше с редовен клиент. — Искам да кажа, мога да почакам, докато свършиш, ако нямаш нищо против.

— Добре. Би трябвало да приключим след няколко минути. — Внимателно изчисти всякаква надежда от гласа си.

Но докато разписваше последните няколко книги, Грейс мислеше само за това колко прилича Хана на Джек по начина, по който прокарва пръсти по обложките на книгите, точно както правеше Джек, когато влизаше в книжарница или в библиотека, все едно поздравява стари приятели.

Сякаш мина цяла вечност, преди да свърши и да се изправи, за да поговори със собственичката. Не забрави да благодари на служителите, които бяха проявили внимание към нея, донесоха й минерална вода, деликатно подканваха онези клиенти, които искаха да се помотаят още и да побъбрят. Накрая се огледа да намери Хана, но нея я нямаше никъде.

Докато обхождаше с поглед махагоновите полици, се почувства странно разочарована. А после я видя, облегната на една стълба да чете някакво тънко томче.

Хана вдигна глава, когато Грейс се приближи до нея:

— Тази много ми хареса. Татко я издаде. Разказва се за един поет в Китай, който бил хвърлен в затвора, защото е антикомунист. Нещо като алегория.

Остави книгата на мястото й и излязоха заедно.

Времето беше меко, прекалено топло дори за спортното сако на Грейс. Тръгнаха надолу по Медисън авеню, където изискани скъпи бутици продаваха дрехи за жени, които няма какво друго да правят, освен да пазаруват. Минаха покрай едно кафе, което беше изнесло масички на тротоара, и Грейс каза:

— Все едно никнат нарцисите — като видиш маси на тротоара, значи лятото е вече на прага. Гладна ли си? Аз умирам от глад. Нямаш представа какъв апетит му идва на човек, докато подписва книги.

— Май мога да хапна малко — подметна Хана.

На Грейс й се дощя да се тросне: „Моля те, няма нужда да ми правиш услуга.“ Но осъзна, че Хана, макар и по свой собствен начин, се опитва да бъде мила.

— Как вървят нещата? — попита Грейс, след като седнаха. Колко ли време ще мине, преди Хана да спомене Джек?

— Нормално. — Малката потропваше с пръсти по карираната покривка, докато се взираше в менюто, което всъщност не четеше. — Бен е мръсник, но това не е ново. Той най-накрая ми каза какво се е случило и че той ме е наклепал на татко за бременността. Виж, Грейс, съжалявам, ако съм се държала… глупаво. Не, това не е подходящата дума. Държах се като кучка. Просто си търсех повод да те обвиня.

— Не бих казала, че не болеше.

— Наистина съжалявам.

— Разбирам.

— Не си ли сърдита? — Хана бързо вдигна поглед, после пак сведе очи.

— Бях.

— А сега?

— Бях се ядосала повече на ситуацията, отколкото на тебе. Не е лесно да бъдеш „мащеха“. Тъкмо решиш, че си изяснил правилата на играта, разбираш, че всичко е наопаки и трябва да започнеш пак отначало. Нещо като: „Отиваш направо в затвора, не прибираш двеста долара.“

Хана се усмихна — вяло, тъжно.

— Грейс, може ли да те попитам нещо лично?

— Давай.

— Събрахте ли се отново с бащата на Крис?

— Боже мили, не! — Грейс усети как бузите й пламнаха. Нима Джек не й е казал? Или темата Грейс вече е табу?

Хана сви рамене.

— Извинявай, не исках да любопитствам. — Тя съсредоточи цялото си внимание върху обелването на хартиената обвивка от сламката към чая с лед, който келнерът току-що беше оставил пред нея. — Как е Крис? Още ли гледа онова смотано куче?

Грейс кимна:

— Ходи му на гости през един-два дни и за уикендите. Баща му нае някакъв човек да разхожда Коди, когато него го няма.

— Изглежда доста добър компромис.

— Борбата се води между компютъра и кучето, но мисля, че Коди има определено предимство.

— Винаги съм искала куче — каза Хана, — но майка се страхува, че ще се скубе. Мислиш ли, че Крис ще има нещо против да му ходя на гости понякога?

Добре ли е чула?

— Положително ще се зарадва. Защо не го попиташ?

Хана я прикова със строг поглед.

— Мислех, че ще си против да се мотая наоколо. Искам да кажа, наистина се държах ужасно.

Сърцето на Грейс се сви болезнено. Боже, да можеха да поговорят така с Хана по-рано.

— Как е баща ти? — попита импулсивно, ядосана на себе си в мига, в който думите изскочиха от устата й.

— Ужасно — отвърна Хана, докато сгъваше на хармоника хартийката от сламката. — Непрекъснато е нещастен и се заяжда с всички за най-дребното нещо. Искаш ли да знаеш какво мисля? Мисля, че му липсваш, но не иска да го признае. А на мене ми вика, че съм инат.

Грейс попи това ново чудесно откритие, като че я бяха инжектирали с лекарство. Изведнъж почувства световъртеж, някаква светла лекота. Нещо като божествено просветление, както го наричат в Светото писание.

— И на мене ми липсва — въздъхна Грейс. — Но може би така е по-добре. Ние просто сме толкова различни. А и двамата имаме безкрайно много други отговорности…

— Като например нас с Крис, така ли? — Хана се ухили иронично. — Знаеш ли, Грейс, никога не съм си представяла, че аз ще ги казвам тези думи, но мисля, че вие с татко проваляте нещата. Защо обръщате толкова голямо внимание какво мислим за вас с Крис? Не че аз имам много нещо против тебе — добави тя, — поне напоследък.

— Какво те накара да си промениш мнението? — попита Грейс, макар да чувстваше, че сама си залага капана.

— Не знам. Знам само, че докато бяхте заедно, татко беше по-друг.

— Е, сигурно се радва на големите продажби на книгата.

„Добър опит, Траскот — не можа ли да измислиш нещо по-хитро?“

Хана също не се заблуди. Погледът, който хвърли на Грейс, явно изразяваше мнението й по въпроса колко непохватни могат да бъдат някои хора.

— Ти знаеш какво имам предвид — каза Хана. — Разбира се, че се радва… но сигурно си гледала достатъчно сълзливи филми и разбираш, че не трябва да свършва така. Боже мили, та кой ще даде седем и половина долара за това?

Грейс се засмя, а после започна да трие очи с полускъсаната салфетка. Обхвана я някакво особено щастие, което, разбира се, не стигаше, за да компенсира загубата на Джек… но беше достатъчно, за да се наслади на този точно момент, на топлите слънчеви лъчи върху раменете си, на вкусната студенина на чашата с чай до дланта си… и компанията на седящото срещу нея забавно, прямо момиче.

— Значи успя! Вече мислех, че си ми вързала тенекия. Или пък си срещнала по пътя някое страхотно гадже. — Лила крещеше, за да се чуят въпреки врявата.

— Извинявай, че закъснях. Трябваше да си взема роклята от химическото, после пристигна Крис и се сетих, че не съм стоплила нищо за вечеря. — Грейс се принуди да се долепи до стената на антрето и да върви ребром, за да се промъкне покрай гъстата тълпа.

Лила изглеждаше по-екстравагантна от всякога. Кичури от платиненорусата й коса блестяха във всички цветове на дъгата, също като клепките й. Беше с панталон от златисто ламе и тъмночервена кадифена блуза, която, ако се съди по вида й, може би беше част от гардероба на сър Уолтър Роли[1]. На краката си имаше чифт сатенени китайски пантофи с избродирани по тях дракони. От ушите й висяха огромни обеци. Грейс си помисли, че видът й е освежителен като тоник.

— Няма значение, добре, че си свободна, защото тука един човек умира да се запознае с тебе… — Лила продължи да бъбри, устремена в тълпата.

Нещо стисна Грейс за гърлото като на писателските конференции, когато трябваше да произнася реч. Но този път я плашеше възможността наистина да хареса този мъж. Щом Лила говори толкова ласкаво за него, той най-малкото трябва да е интересен. Може би художник. Най-вероятно истински — е много чар и малко пари.

„Какво изобщо правя тук? Не искам да се срещам с този човек. Не съм в настроение да водя светски разговори и да се правя, че ми е интересен някой, който ме отегчава до смърт. Искам да си седна вкъщи, да гледам по телевизията някой стар сантиментален филм и да си изплача очите…“

Обаче, казват, трябва насила да се измъкнеш от дома независимо дали ти се иска или не. Да влезеш отново в обръщение е като възстановяването след сърдечен удар. Наново се учиш да мърдаш устни, да говориш правилно, да се движиш като нормално човешко същество. Толкова отдавна не е излизала с друг мъж, освен Джек…

Джек.

Замръзна, загледана към миниатюрната претъпкана гостна в малкия апартамент на Лила. Зарежи това. Отивам си вкъщи. Лила ще ме разбере. Ще й кажа истината, ще й кажа, че имам нужда да… Какво?… Скърбя.

Да, така е. Има нужда да се остави да рухне, и то не малко, а докрай — как иначе ще започне да се оправя?

Но преди да избяга, Лила я хвана за ръката и я задърпа към множеството. Усети как някой я настъпи по пръстите, до гърба й, заголен от ниско изрязаната черна рокля, за чийто избор сега съжаляваше, се допря мокра чаша.

Още нещо мокро и студено се бутна в ръката и като погледна надолу, видя сивия нос и ухилената муцуна на стария лабрадор на Лила, Поуки.

— Здравей, Поуки, добре ли се забавляваш? — Грейс погали гладката й глава.

— Вие трябва да сте Грейс.

Топла ръка спаси нейната от ориста да я ближе ненаситният език на Поуки, а Грейс срещна погледа на две дружески кафяви очи. Беше по-възрастен от очакванията й, около четирийсетте, късата му брада беше прошарен, а кестенявата коса леко оплешивяваше. Приличаше по-скоро на италианец, отколкото на ирландец. Не беше прекалено красив. Беше като Ал Пачино в лош момент… или Дани Айело в добър.

— Как ме познахте? — попита Грейс.

— Лесно. Още един човек, който обича кучета.

Лила се приближи със смях:

— Ето ме и мен, както винаги пет минути след събитието. Грейс, това е Кевин. Кевин Фийли.

Грейс от първо почти се усмихна, после се смути, почувства се неловко и заби поглед надолу към ръката, която още не се беше отделила от нейната. Хубава ръка, широка и плътна, без да е къса. Дълги пръсти. Като на Джек.

Грейс се дръпна и лицето й поруменя.

— Какво искаш да пийнеш? Не, не ми казвай. Сода и резен лимон, нали? Скучно.

Чуваше думите на Лила, но гласът беше слаб, като че приятелката й е в другия край на стаята. С периферното си зрение проследи как Лила, блестяща като звезда от станиол, се промъква покрай нея и тръгва към бара.

Като погледна пак към Кевин Фийли, го видя клекнал да чеше Поуки зад ушите, а кучето ближеше лицето му. Художник? Едва ли. Изглежда повече като фермер от рекламен клип, реши Грейс. Избелели дънки, износени кожени ботуши, памучна риза.

— Лила май има конкуренция — отбеляза Грейс — Поуки изглежда истински привързана към вас.

— Как няма да е привързана. Нали съм й лекар — Кевин вдигна глава и се усмихна.

— Вие сте й какво?

— Аз съм ветеринарен лекар. Лила не ви ли каза?

— Сигурно ми е казала, но аз всичко съм объркала.

Грейс обаче познаваше прекалено добре Лила. Вероятно е предначертала една смахната стратегия, според която трябва да я остави да мисли, че кавалерът ще бъде някой хаймана кандидат скулптор… а после да й натресе този мил земен мъж.

— Алергична съм — изстреля Грейс първото тъпо нещо, което й дойде наум.

— Към ветеринари? — усмивката му стана още по-широка.

Сега вече тя истински се изчерви.

— Исках да кажа, към кучета. Затова нямам. Очите ми сълзят, носът ми тече и освен това получавам обриви — Грейс усети как се чеше разсеяно по лакътя и си нареди да спре. — Понякога се обривам дори от Лила. Дрехите й целите са в кучешки косми. Гардеробът й трябва да се регистрира в Американския киноложки клуб.

Кевин се засмя. Реши, че смехът му е хубав — дълбок, щедър, без да е изкуствено сърдечен.

— Надявам се да не предизвикам същия ефект. Би ли опитала да потанцуваш с мене?

Грейс се огледа.

— Тук? Не е ли малко пренаселено?

— Можем да опитаме пожарния изход. Няма да е много подходящ за танци, но поне ще бъде по-хладно.

Грейс сви рамене, което той очевидно изтълкува като „да“, защото твърдо, но нежно я насочи към отворения прозорец. Като се качи на перваза, тя разбра, че същата идея е хрумнала и на други двойки. Приятелката на Лила, Върла, чиято коса беше още по-къса и още по-рошава, се прегръщаше с някакъв непознат испанец. А до стълбата май седеше Дъг, фризьорът на Грейс в прегръдките на приятеля си.

— Успокояващо, нали? Мисля, че ние сме двойката с най-традиционен вид тука — пошепна Кевин до ухото й.

— Защо успокояващо?

— Свикнал съм аз да съм черната овца — обясни той. — Като пристигна вечер от клиниката, мириша на нещо, което човек не би пуснал да припари и до задния вход, затова понякога се питам дали няма да ми е по-добре с чиновническа служба.

— Какво те спира?

— Май съм се пристрастил. Ако не е това, значи съм си направо луд — засмя се Кевин.

Грейс кимна.

— Знам какво имаш предвид. Писането понякога е същото. Напоследък обаче не се оплаквам.

— Лила ми разказа всичко за теб. Но не беше нужно — та кой не е чувал за книгата ти?

Докато той бърбореше за добрите рецензии, които чел за „Честта над всичко“, мислите на Грейс се върнаха към Джек. Боже, липсваше й. Сега би я прегърнал и би я притиснал здраво, докато не грейне.

— Лила беше права.

Осъзна, че Кевин е казал нещо.

— За кое? — Грейс се помъчи да фокусира.

— Каза, че си мой тип. — Той се усмихна смутено.

Грейс не отвърна нищо. Нищо не би могла да каже. Ако беше погледнал в този миг лицето й, този мил, мил мъж щеше да види сълзи в очите й и щеше да се пита каква е причината. Ох, това беше лошо, много по-лошо от очакванията й — би могла веднага да отреже поредния амбициозен актьор или художник. Но пред нея стоеше мъж. В когото би могла да се влюби. Ето от това болеше — защото знаеше, че не може. Че ще мине много, много дълго време, преди да изпита отново любовта, която беше познала с Джек.

Сети за думите на Хана този следобед: вие с татко проваляте цялата работа.

Е, няма да е за пръв път. А ако се съди по тази вечер, няма и да е за последен.

— Имаш ли нещо против да се върнем вътре? — попита Грейс.

„Умирам… Умирам тук вън, защото искам да си Джек. А знам, че не е възможно“ — би искала да му каже, но промълви само:

— Малко ми е хладно. Пък и наистина не мога да остана повече…

[1] Английски писател, пътешественик, на младини американски заселник, популярна фигура (1554–1618) ↑

Двадесет и седма глава

Франкфурт, Германия, октомври, 1992

— Менделсон щрасе, четирийсет и три — нареди Джек на шофьора.

Докато таксито му се отдалечаваше от летището, той се запита, както всеки октомври при пристигането във Франкфурт, защо в родината си трябва да се вози в раздрънкани, опърпани коли, а в Германия, която в края на краищата загуби Втората световна, всички таксита са елегантни, безупречни мерцедеси.

Докато се носеше по аутобана, мислите му се върнаха към празненството довечера — Ханк Карол всяка година уреждаше празника в чест на автор, чиито книги са издадени на много езици. Този път в центъра на приема щеше да бъде Грейс Траскот.

Грейс. Джек усети как стомахът му се сви. Трябва да е от хайвера и шампанското, които, вместо да откаже, излапа в първа класа на самолета.

Не, не е от тежката храна. Заради нея е.

Бяха минали девет месеца и половина, но нуждата да я вижда, да я докосва не угасваше, също като вечния огън, който гореше на гроба на баща му в гробището Арлингтън. Трябва да спре да се чувства така. Какъв е смисълът?

Джек се помъчи да изтика Грейс от ума си. Тази година ще се занимава с Клотилд Гранди. Седемдесетгодишното бабче раздвижи духовете с роман, в който, макар и прикрити под измислени имена, се криеха реални исторически личности. Разказваше се за годините, през които Клотилд е била едновременно кабаретна певица и участничка в Съпротивата в безпътната атмосфера на окупирания от нацистите Париж. Всичко това, преди да избяга в Америка с първия помощник на генерал Патън. Офертата на издателство „Бертелсман“ беше ниска, но кой очаква германците да налитат на нацистка история? В Италия обаче „Рицоли“ още се надпреварва с „Мондадори“. А и след като убеди Клотилд да се върне във Франция за рекламната кампания, „Ашет“ и „Ле Прес дю ла сите“ вероятно ще се избият за книгата, която ще достави на мнозина огромно удоволствие.

Само че точно сега след продължителния нощен полет искаше да се добере до своя пансион и да се пъхне в леглото. Интересно дали фрау Щрутц е понаучила още няколко английски думи… и дали ще се отнася с повече разбиране към нехайността на американските си гости, които все забравят да изключат нагревателя за водата под мивката. Обмисли, както всяка година, дали да не се настани в някой от луксозните хотели — „Интер континентал“ или „Парк“. Но спартанската обстановка в „Пансион Щрутц“ напълно се компенсираше от близостта му до панаира, а и от цената, която беше шейсет долара на вечер, а не четиристотин.

Освен това старата дама сигурно би му липсвала въпреки натякванията й. А кой друг би го изпрал още същата вечер, и то без да иска пари? В продължение на двайсет години всеки октомври прекарваше при фрау Щрутц по една седмица — повече време от брака му с Натали.

Странно, помисли Джек, как напоследък винаги пресмяташе нещата в седмици, месеци и години. Ето и сега изчислява откога е разделен с Грейс. Девет месеца и две седмици, ако бъдем точни.

„Боже, би трябвало да се потупам по рамото.“ Нали с продажбата на повече от четиристотин хиляди бройки от „Честта над всичко“ измъкна „Кадоган“ от блатото и покрай другото спаси собственото си място?

Но като любовник? Като мъж?

Нещо се преобърна у Джек, топлина се разля по тялото му.

Увереността, че точно след десет часа и половина ще я види, ще бъде с нея, не му помагаше да се чувства по-добре. Нещо повече от пояс и седефени копчета ще му трябват довечера, за да се задържи на повърхността.

Ще има нужда от анестезия.

Джек погледна през прозореца към правоъгълните небостъргачи, които се извисяваха над полето покрай пътя. Какъв ли е бил градът преди войната? Бяха му разправяли колко привлекателен бил в миналото, преди бомбардировките да го превърнат в развалини. Е, още ги имаше калдъръмените улици в Сашенхаузен, но те са предимно за туристите, нещо като Дисниленд за хора, които обичат да глозгат свински джолани и да се наливат с бира в необичайни бирарии. Като цяло Франкфурт, който той познаваше, се състоеше от високи стъклени фасади — не много привлекателен паметник на германската търговия и човешката приспособимост… а също и напомняне, че това, което е погубено и изчезнало, не може да се върне.

Все едно има нужда да му се напомня. Виждаше непрекъснато Грейс. В „Опра“, в „Нюзуик“, в „Пипъл“, на празненството по случай издаването на книгата й, във Вашингтон в Американската литературна асоциация. А миналата година на промоцията на изданието с меки корици бяха седели само на три метра един от друг…

Какво стана с тревогата, че е твърде стар за нея? Един глас у него продължи да настоява: „Наистина ли е твърде късно? Ами ако и тя се чувства като тебе?“

Знаеш, че не е така, скара се Джек сам на себе си, вече не. Пък и ти сложи край на връзката.

Таксито сега пътуваше по „Фридрих-Еберт Анлаге“. Джек видя Панаира отдясно — група модерни сгради от бял камък и стъкло, които скоро щяха да се изпълнят с издатели, агенти, редактори от петдесет и няколко страни. Любители на книгата в ролите си на предприемачи ще се опитват да намерят клиенти за финландски и френски, да купят права за компаниите си или да пласират нови „горещи“ книги — като тази на Клотилд Гранди, надяваше се Джек. Над улицата бяха закачени плакати, които рекламираха различни книги, автори и издатели, а един от тях просто поздравяваше на немски посетителите на панаира с добре дошли.

Движението, препълнило улицата, спря за миг и Джек се сети за Бенджамин. Колко ли е трябвало да се бръкне Бен, за да си изкрънка стая в „Парк хотела“? Момчето позеленя от яд, когато Джек му съобщи, че „Кадоган“ няма да плаща сметките. Щом той може да отседне в „Пансион Щрутц“, опита се да обясни, значи и останалите могат. За миг изглеждаше, като че Бен ще загуби самообладание… но после отстъпи и се съгласи да си плати сам. Бог знае кому се опитва да направи впечатление.

Прокара ръка през лицето си. Сън, ето от какво има нужда. Няколко часа и ще се оправи, ще бъде пак във форма.

Таксито сви и спря в алеята пред малко овехтяла тухлена, измазана с хоросан къща, засенчена отчасти от дърветата. Сградата беше от края на деветнайсети век и беше имала късмета да избегне съюзническите бомби, а в последствие я бяха разделили на отделни апартаменти.

Джек се качи на третия етаж, позвъни и влезе вътре. Фрау Щрутц, висока широкобедра дама със свита на кок побеляла коса, го поздрави с онази военна точност, която проявяваше през всичките тези двайсет години. Въведе го в стаята му с еркерен прозорец, който гледаше към поляната отпред и част от тротоара — широка, спартанска, обзаведена с двойно легло, умивалник и гардероб. Но леглото — ах! — то беше покрито с мек като облак юрган от гъши пух, с чисти, белоснежни, колосани чаршафи, които като че скърцаха.

Къде ли е отседнала Грейс, запита се Джек, докато смъкваше измачканите си дрехи. Беше забравил да пита Нел Соренсън, по-точно умишлено пропусна да се поинтересува.

По същия начин преднамерено не се интересуваше дали Грейс се среща с някого. Опита се да си я представи с друг мъж, да пие кафе с него всяка сутрин в кухнята — Грейс още сънена, сладко ухаеща на омекотителя, който използваше, за да не се мачкат прекалено чаршафите, ако не й остане време да ги изглади.

Но само безкрайните вечери и почивни дни, когато не можеше да я види или да я докосне, му изглеждаха действителни. Липсваше му да я вижда как излиза от банята, завита в неговата хавлия, която се влачеше по килима в спалнята. Липсваше му смехът й, начинът, по който преминаваше в хълцане, ако наистина я развесели. Дори му липсваше навикът й да си бодва от чинията му в ресторантите…

Стига!

Джек си представи масивна стоманена врата, която се затваря. Окончателно, неотменимо. Така трябва да постъпи и той, ако иска някога да остави Грейс зад гърба си.

Унесе се в сън в коравото легло на фрау Щрутц, под хрускащия юрган, като се питаше как ще е облечена Грейс, когато я види, дали ще мирише на „Опиума“, който й купи миналата година на връщане от Франкфурт… и дали ще си спомни, че утре стават девет месеца, две седмици и три дни, откак я е любил за последен път.

Приемът на агенция „Каръл“ се провеждаше винаги на едно и също място — арт галерията в Зосенхайм, на около двайсет минути път от центъра на Франкфурт. Но си заслужава пътуването, помисли Джек, докато слизаше от таксито. Съвсем различна от огромните, прекалено натруфени хотелски банкетни зали, където се провеждаха повечето приеми от Панаира на книгата, „Люксембург“ представляваше поредица от стаи, като от всяка се преминаваше през широка арка в другата — чисти, бели и празни, ако се изключат стряскащите модернистични картини на стените и някоя и друга абстрактна скулптура.

Джек подаде палтото си на служителя до входа и погледна вляво към бюфета — там бяха наредени не обичайните тежки германски лакомства, а миди и стриди върху гладък лед, листа цикория, подредени като роза, а върху всяко от тях по една капка сметана и хайвер, някакво месо, навито като лист салата, поднос с варен зелен фасул и диви гъби. Ястията изглеждаха вкусни и Джек съжали, че няма апетит.

Но умората от пътя изчезна напълно, когато видя Грейс. Тя стоеше начело на редицата посрещачи, където, освен нея бяха Ханк, Джина Рансъм, която се занимаваше с правата на „Каръл“ в чужбина, и Дуглас Крюгер, който търсеше чуждестранни издатели. Грейс изглеждаше… главозамайващо. Носеше дълга до глезена, прилепнала плътно по тялото рокля в зелено и синьо, с голи рамене, и диамантено колие на шията. В ушите и блестяха диамантени обеци. Косата й беше отметната от челото с черна кадифена лента.

Безумна надежда бликна у Джек.

Осъзна, че раздрусва нечия ръка — на шведски издател, с когото беше обядвал само преди месец, но чието име беше щукнало от ума му.

После, слава Богу, се сети.

— Радвам се да те видя, Свен, изглеждаш добре. Реши ли проблема със своя разузнавач? — неизвестно как от устата му се сипеха подходящите думи.

Измитият брадат швед кимна и енергично разтърси ръката на Джек.

— Да, уволних го. Защо да плащам хиляда долара на месец, викам му, щом чувам за тези книги, преди ти да си ми казал?

После върху Джек връхлетя пълничката и с майчински вид Франческа Зентеро и го целуна по бузите.

— Ще прекратя всички плащания на „Кадоган“, ако не обещаеш, че ще се погрижиш по-добре за себе си. Я се виж! Колко си слаб! Да не би да работиш прекалено много? — Тя се вгледа в него със смръщено от загриженост лице.

— Виновна е часовата разлика — успокои я Джек със смях, макар че наистина беше отслабнал. Смокингът почти висеше по тялото му.

Обаче Франческа, която имаше лицето на София Лорен и тялото на Розана Арнолд, хвърли поглед към Грейс и се усмихна многозначително:

— Да, знам — отбеляза тя. — Някои хора трудно се съвземат. Пази се, Джек.

— Добра жена, но лош издател — измърмори Кърт Рейнхолд в ухото на Джек, докато Франческа се отдалечаваше. — Направо уби последната книга на Янг в Италия. Лоша корица, никаква реклама. Най-добре да намерим някой друг за следващата.

Джек изсумтя, но не каза нищо. Какво да каже? Рейнхолд просто не можеше да му прости, че го лиши от основателна причина за уволнението си.

Но дали това щеше да е толкова ужасно? Напоследък се питаше дали няма да е по-добре, ако се оттегли в хижата си в гората…

Погледът на Джек падна върху елегантния Бенджамин, в смокинг с шал — яка и пъстър пояс в приглушени тонове. Синът му беше погълнат от разговор със самия стар Хауптман и явно задържаше интереса на бъбривото джудже, което беше вперило в него светлосиния си орлов поглед. Добър знак ли беше това? Джек се надяваше да е така.

Тръгна към посрещачите, към Грейс. Този момент го ужасяваше. Но в същото време нищо не би го задържало настрани от нея. Да я докосне. Да я заговори, та дори и да си разменят само любезности.

Ето че тя го поздрави, малката й ръка беше погълната от неговата и на него му се искаше да вярва, че усмивката на лицето й е носталгична. Но най-вероятно и тя усещаше промяната на часовите пояси и беше просто изтощена.

— Здравей, Джек.

Той целуна леко бузата й, но дори това трудно понесе спокойно. Тя действително носеше неговия парфюм.

— Трябваше да дойда по-рано — каза той. — Прощавай.

Погледът й като че го предизвикваше.

— О, моля те, Джек.

Джек помисли: „Искам да те целуна.“

— Мога ли да ти донеса нещо за пиене? — попита вместо това.

— С огромно удоволствие… каквото и да е. Гърлото ми е пресъхнало.

— Изглеждаш великолепно — допълни Джек. — Роклята нова ли е?

— Нова стара. Купих я на разпродажба. Можеш ли да познаеш кого заварих в пробната, когато отидох да я премеря? Брук Шийлдс. Да ти разкажа ли още? Изглеждаше не по-малко притеснена за външния си вид от мене. След това престанах да се тревожа — Грейс се засмя. — Струваше малко състояние, но реших да се поглезя.

— Заслужаваш я, Грейс. Не мога да изразя колко сме доволни. Ти свърши страхотна работа… и заслужаваш напълно успеха си.

Стори му се, че видя през лицето й да преминава сянка — гняв, разочарование? — но после изчезна. Сигурно си мисли, че дрънка само глупости като конферансие на конкурса „Мис Америка“. Но не знаеше колко малко му трябва да загуби самообладание…

— Благодаря — отвърна тя. — Имах късмет. И двамата имахме късмет.

— Говорила ли си скоро с майка си?

Грейс сви рамене и диамантеното колие проблесна на светлината. Погледна малката падинка в основата на шията й и си представи, че я докосва, че притиска пръст към топлата й плът, там, където виждаше да подскача пулсът й.

— Бих искала да се впусна в приказки как татко ни е събрал отново. Но да речем, че все още работим по въпроса. Майка е… ох, не знам, по-отстъпчива. Не е толкова категорична. Може би се дължи донякъде на един мъж, с когото се среща, но може би просто омеква. Например на Сиси заявила, че не може да живее пак при нея само защото се развежда. Ако някой преди година беше казал, че майка ще държи Сиси на една ръка разстояние, нямаше да му повярвам.

— Да, има по земята и в небето неща, Хорацио…

Грейс наведе глава на една страна и се усмихна. Този път усмивката й определено беше носталгична.

— Завинаги ми развали Шекспир. Вече не мога да гледам пиеса или да слушам как някой цитира „Хамлет“, без да се сетя за тебе.

Джек усети някаква болка в гърдите. Но можеше само да стои там и да се хили глупаво. Щастието, помисли той, е като да се опитваш да яздиш индийски вол — трябва да се вкопчиш в него с ръце и крака, макар да ти се струва, че крайниците ти всеки момент ще изскочат от ставите, а сърцето ти ще се пръсне. Но преди месеци направи лесното по отношение на Грейс — напусна я, защото така му нареждаше разумът.

— Хората и без това вземат Шекспир прекалено на сериозно — отвърна Джек. — Почакай малко, ще ти донеса нещо за пиене.

Той се обърна рязко. А всъщност искаше да я грабне за ръцете и да я изведе навън, в студената октомврийска нощ, където би могъл да я прегърне. Какво го спира?

Времето, помисли той. Минало е прекалено много време. Между тях сега имаше неловкост. И защо да се остави да бъде наранен отново?

Някак продължи да се движи. Донесе питието на Грейс — газирана вода с малко лимон. Обаче я беше обградила група корейци и тя можа само да му кимне в знак на благодарност.

Неочаквано и за самия себе си Джек й прошепна на ухото:

— Да се видим навън след петнайсет минути. Отзад има малък двор.

Бързо се отдалечи, преди да е отговорила да или не. Господи, какво ще й каже? Но в същото време толкова добре не беше се чувствал от началото на вечерта.

Може би… само може би…

Върна се на бара и уби времето в приказки с господни Хесел, който управляваше галерията. Тъкмо тръгваше, когато го спря Бернард Хауптман, протегнал ръка за поздрав. Джек успя да имитира интерес, докато старецът се беше впуснал в някаква стара история как неговата компания — сега притежател на литературни дружества и издателски къщи в петнайсет страни — започнала дейността си и публикувала уестърните на един германец, който не бил стъпвал на американска земя и който през петдесетте още вярвал, че в равнините там препускат бизони.

— Тогава всички ние бяхме изпълнени с ентусиазъм — продължи старецът със странния си неясен английски с манчестърски акцент, придобит от съпругата англичанка. — Бяхме твърде заети и не проверявахме всяка подробност. Може да е било лошо… но ми е мъчно за тогавашната енергия. — Острият поглед на Хауптман се прикова в Джек. — Вашият син притежава подобен динамизъм. Много е уверен в себе си.

— Доста работи — съгласи се Джек. Но не му убягна студената светлина във воднистите сини очи на Хауптман. Да не би Бен да се е хвалил пред стареца? Боже, нима не знае, че Хауптман, както и самият Джек, са от старата школа: прокарай си път с работа от най-ниското стъпало, уважавай по-старшите от тебе, покажи ум, но бъде скромен, когато трябва.

— Бенджамин ми разказа за желанието си да стане най-младият главен редактор в историята на „Кадоган“. Доста амбициозно, не мислите ли?

Джек се опита да не показва никакви чувства.

— Не е невъзможно.

— Но нима вие не сте го препоръчали за това място? Той ме остави с това впечатление.

Очевидно е засада. Ако влезе в капана, ще навреди на Бен. Но, дявол го взел, няма да лъже. Този път Бен е прекарал.

— Вие познавате Джери Шилер, нали — отбягна Джек прекия отговор. — Той работи в компанията също толкова отдавна, колкото и аз. В този момент не ми идва наум някой, който би се справил така добре с длъжността главен редактор.

— Това не отговаря на думите на Бен.

— Какво точно ви каза? — Джек вече не се опитваше да прикрие удивлението си.

— Той ми довери, че може би вие самият не действате напълно в съответствие с интересите на „Кадоган“.

— Както изглежда, доста сте поговорили с него.

— Доста — старецът се наведе напред, като че да сподели някаква тайна, която Джек съвсем не беше сигурен, че иска да узнае. — Знаете ли едновремешната басня, хер Голд, за човека, който отгледал змия в пазвата си, а тя го ухапала? И аз на времето имах син като вашия. Не, не е умрял — просто аз говоря за него в минало време. Що се отнася до мене, той вече не ми е син.

Джек се сети за слуховете отпреди няколко години — за някакъв заговор на сина на Хауптман, който искал да измести баща си. Очевидно старият се беше оказал по-жилав, отколкото го е мислел синът му.

— Бен може би прекалява понякога — каза Джек, — но той никого не се опитва да унищожи, най-малко собствения си баща.

Споменът за разговорите му с Бен разколеба Джек, но не би го признал пред Хауптман.

— Вие сте негов баща — отвърна Хауптман — и ще го проумеете последен. Повярвайте ми, аз разбирам от тези неща. Ето защо ви отмених и сам го освободих от длъжност… Струва ми се, че в момента Кърт говори с него.

За миг Джек не можеше да си поеме въздух, като че му бяха нанесли силен удар. Преди да успее да възрази или просто да коментира, Хауптман се завъртя на пети и изчезна, погълнат от тълпата.

Господи. Трябва да намери Бен, да го предупреди. В същото време много искаше да остави Бен да си получи заслуженото.

Проправи си път през тълпата в залата и потърси Бен с поглед. Но от сина му нямаше и следа дори в тоалетната и гардероба. Може би Рейнхолд го е завел отвън, на по-тихо?

Намери тесния коридор отзад, през който се минаваше за малкото дворче. Излезе през вратата и веднага спря.

В средата на правоъгълника беше застанала една неясна фигура, подпряна на скулптура, съставена от разбъркани плексигласови кубове.

— Идваш да видиш как съм, а, татко?

Бен. Пил е. И ако се съди по пребледнялото му лице, явно е научил решението на началството чрез Рейнхолд, който не се виждаше никъде.

Джек си пое въздух и се облегна на вратата, загледан нагоре към облаците, които изглеждаха като простряно между плоските покриви пране. Няколко звезди успяваха да пробият през тях, но едвам се виждаха.

— Търсех те. Май си направил доста голямо впечатление на хер Хауптман.

— Как не. Само че дали ще познаеш? Оказа се, че много си приличате, той също има нещо против млади пробивни копелета, които се опитват да се наместят сред по-старите. — Гласът на Бен беше безизразен, като че още не бе успял да възприеме напълно удара на Рейнхолд.

— Никак не ми се иска да го казвам, Бен, но сам си го изпроси.

Бен се ухили и белите му зъби проблеснаха в сянката, обгърнала лицето му.

— Толкова си предсказуем, татко. Винаги знам какво ще кажеш. Но този път не съм длъжен да го преглътна. Защото, считано от тази вечер, повече не работя за тебе!

На Джек леко му прилоша, като гледаше как стройният му син елегантно се изправя от мястото си на грозната модернистична скулптура. Бен вече не изглеждаше толкова блед и шокиран, но вместо това лицето му добиваше червен трескав цвят, който също не му харесваше.

Бен пристъпи напред, но се олюля и трябваше да се хване някъде, за да не падне. Джек осъзна, че синът му не е просто подпийнал. Момчето си е направо пияно.

— Ще поговорим, като изтрезнееш.

Джек чу строгата нотка в собствения си глас и му се дощя поне веднъж да не е толкова цивилизован, да хване Бен за врата и добре да го разтърси.

Но Бенджамин се завъртя към него с блеснали на ивицата светлина очи:

— Зарежи това, а, татко? Вече не съм ти паж.

— Бен, направи достатъчно поразии за една вечер. Не казвай повече неща, за които ще съжаляваш.

— Както аз виждам нещата, този разговор е отлаган прекалено дълго — гласът на Бен премина в нисък дрезгав шепот.

— Може би, може би. Но не сега. — Джек имаше чувството, че е излязъл от кожата си и се вижда през други, по-критични очи — мъж, който се е провалил като баща, по някакъв неясен начин е предал децата си, а сега плаща цената за това. — Пиян си… и почваш да ме ядосваш. Вече казах, ще говорим утре.

Понечи да се върне обратно вътре, но Бенджамин се хвърли напред и го сграбчи за ръкава, като го дръпна толкова силно, че Джек едва не изгуби равновесие.

— Не, не утре, сега. — На ивичестата светлина красивото лице на Бен приличаше на разкривена маска.

— Бен, държиш се като разглезено тригодишно дете. Време е да пораснеш. Така нито ти, нито аз имаме полза.

Мъка и отвращение се надигнаха у него, докато гледаше как синът му се олюлява на старите плочки в двора като пребит боксьор, който не знае кога да спре.

— Аз бих имал полза от баща — заяви Бен, — който да се грижи за мене, а не да се държи, все едно съм новото момче в отдел „Писма“. Май винаги съм се чувствал така, дори като дете, повече твой служител, отколкото син.

— Прибери се в хотела, Бен, отспи си.

Джек понечи да се обърне, но подпухналите очи на Бен се присвиха, когато забелязаха нещо или някой зад рамото му. Тогава я видя и Джек, силуетът й се очертаваше на светлината от кухненската врата.

— Грейс — тихо каза той.

Тя погледна предпазливо от него към Бен.

Джек тръгна към нея, но неочакван шум зад гърба му го накара да закове на място. Бен ридаеше, хлипаше високо и грозно. Неговият син. Въпреки волята си се почувства раздвоен.

Жадуваше да отиде при Грейс и да остави Бен да се въргаля в собственото си нещастие. Но макар да си нареждаше да тръгне напред, краката му оставаха неподвижно залепени за неравните плочки. А после, сякаш се завъртя самият двор, усети как се обръща… обръща се пак към сина, който умът му нареждаше да остави, но сърцето не му даваше.

— Джек… — чу да вика Грейс, но гласът й идваше отдалеч, един от многото гласове на празненството вътре.

Грейс гледаше Джек и не вярваше на очите си. Чу достатъчно от ужасните обвинения на Бен, за да знае, че Джек може с пълно право да го остави сам. Въпреки това той се колебаеше. Беше я помолил да се срещнат, беше събудил надеждите й, а сега…

„Нищо не се е променило. Когато ножът опре о кокала, винаги поставя на първо място нуждите на децата си дори да са неоснователни и детински.“

Въпреки това Грейс остана още, почти се страхуваше да диша, да не би да унищожи последните остатъци от надеждата си.

— Джек — извика го тя още веднъж, този път по-настойчиво.

— Не мога — простена Джек. — Не сега.

Той извърна глава, за да обясни, да попита дали може да се срещнат по-късно в хотела, но нея я нямаше, беше изчезнала като мушица от осветения праг.

Погледът му се върна към ридаещия му син. Бен застена, покри лицето си с ръце и се отпусна на колене.

— Татко, аз… толкова съжалявам — гласът му беше кух и приглушен, като че някой викаше за помощ от дълбок кладенец. — Моля те… о, Боже, моля те не ме намразвай. Имам нужда от тебе. Имам нужда от тебе, за да…

Джек помисли: „Още мога да изтичам след нея. Сигурно не е прекалено късно.“

Поколеба се един миг, после се наведе, хвана Бен за рамото и нежно го вдигна на крака. На мътната сива лунна светлина обърнатото към него лице на сина му изглеждаше като незараснала рана.

— Добре, добре… — Джек говореше строго, гласът му пресекваше и на гърлото му засядаше буца, докато притискаше сина си в прегръдките си. — Тук съм, Бен. Тук съм.

Двадесет и осма глава

Докато сядаше, Грейс забеляза, че салонът на първа класа е почти празен. Какво облекчение. Ако е така в целия самолет, може би ще успее да се отпусне по време на полета. Това вероятно противоречеше на всички аеродинамични закони, но на Грейс й изглеждаше просто: колкото по-малко пътници, толкова по-малко тежест за самолета по време на излитането. Беше уверена, че след това единственото, което може да задържи във въздуха тоновете стомана, двигатели и товар, е… магията.

Същата магия, която й помагаше в момента да не рухне.

„Ще се оправя — каза си тя. — А след около час ще бъда в Париж… достатъчно далече от Джек.“ В продължение на четири дни ще тъне в разкоша на стария свят в „Ланкастър“, точно до Шанз Елизе, и ще прогони веднъж завинаги Джек от ума си.

Да бе, как не.

Но те се разделиха още преди девет месеца. Тази нова вълна от копнеж е временна. Като връщането на наркотичния глад, за който са й разказвали хипита от шейсетте години, дето бяха взимали ЛСД.

Насили се да изброи всички хубави неща в живота си. Крис, любимият й син, вече се оправя. Сега е президент на компютърния клуб и не кисне вечно долу при Пит Скъли, у тях непрекъснато влизат и излизат деца, тропат наоколо като баскетболен отбор по време на тренировка, хвърлят си якетата, чантите и касетофоните по всичките й мебели. Крис навярно изобщо не е забелязал, че тази сутрин майка му пропусна да се обади.

Освен това има Нола. Да не забрави да й изпрати картичка от Париж. Грейс се сети за вечерта преди отпътуването за Франкфурт, когато Нола, Таша и Дани им дойдоха на гости и помогнаха на Крис да построи някакъв сложен модел на средновековен град от дървени пръчици. После Крис намаза пръстите си с лепило и за голям ужас и удоволствие на момичетата, щом изсъхна, започна да го бели все едно е кожа. Споменът още я караше да се усмихва.

А скоро ще пристигне в Париж и за нея ще се погрижи „Ашет“, а „Фигаро“ и „Пари мач“ ще я интервюират. Всяка сутрин ще изяжда един голям крем и кошничка топли кифлички и кроасани в интимната, изискана атмосфера на „Ланкастър“.

— Ще си прекараш чудесно в Париж, просто прекрасно! — изсъска на себе си Грейс през стиснати зъби.

Вдигна очи и срещна погледа на една от стюардесите.

Но тя попита само:

— Да ви донеса нещо за пиене, мадам, портокалов сок, шампанско?

Е, не е ли възхитително в първа класа! Тъпчат те с толкова храна и пиене, че дори ако случайно самолетът полети надолу в пламъци, сигурно няма да забележиш.

— Шампанско, ако обичате — помоли Грейс. Обикновено не пиеше по самолетите, но ако не направи нещо, за да се отърве от това свое смехотворно и неоснователно отчаяние, сигурно някъде над Люксембург ще избухне в сълзи.

„Какво би направила на мое място Лила?“ Ще стане, ще открие телефона и ще се обади на Джек. А после ще му обясни съвсем точно какво мисли за него. Ще го осведоми как всеки мъж, който я е изпуснал между пръстите неведнъж, а цели два пъти, заслужава да прекара лишен от нея остатъка от живота си. Ще… Ох, това е абсурдно. Тук не седи Лила. А и ще трябва да се оправя с непознатите германски телефонни кодове, да се мъчи да обясни какво иска на немски, практически, без да знае езика — това не е по силите й.

Изпи шампанското на две големи глътки. Но не й помогна особено.

Сети се как по-миналото лято се спъна в една решетка в метрото и си счупи големия пръст на крака. Тогава въпреки протеста й Джек, който беше в провинцията с Хана, се върна чак до Ню Йорк посред нощ и в проливен дъжд.

„Но къде е, когато наистина имаш нужда от него?“

— Голям глупак си, Джек Голд — измърмори Грейс. Този път погледът на стюардесата беше откровено подозрителен. Грейс само даде знак с празната си чаша, че е напълно готова за нова доза.

Наистина, Джек се опита да й телефонира. Сутринта в хотела имаше съобщение, в което молеше спешно да му се обади. Почти отстъпи… но нещо я спря. Защо да започват пак, когато най-сетне взе да свиква да живее без Джек?

„Да свиква? Ти на това свикване ли му викаш?“ Грейс осъзна, че стиска облегалките на креслото, и с усилие на волята отпусна ръце. Но чувството за обреченост ставаше все по-силно. Дощя й се да натисне копчето за повикване, да поиска помощ… но за какво? Пък и кой всъщност може да я утеши?

Моторите се пробудиха и ревнаха, а стюардесата нареди на пътниците да закопчаят предпазните колани.

Грейс сведе поглед и откри, че нейният вече е закопчан, макар да не помнеше кога го е направила. Май не помнеше също и защо реши, че да лети до Париж е добра идея.

Самолетът тъкмо се отдели от изхода на летището и моторите заглъхнаха.

„Дявол го взел — помисли Грейс. — Сега ще заседна тук за два часа, докато тъпите механици се мотаят с някой скъсан кабел в крилете или нещо подобно.“

Погледна през прозореца и видя през пистата към тях да се носи оранжева кола от поддръжката. Боже, трябва да е нещо извънредно. Заплаха от бомба? Германия е пълна с терористи.

Усети рязко покачване на адреналина и се поизправи, въпреки че студената закопчалка на предпазния колан се впи в корема й. Ето, виждате ли, не й е безразлично, не е готова да се предаде и да си пише завещанието. Може би има още надежда.

Хвърли поглед към останалите пътници, които очевидно хич не се трогваха. Какво си мислят, че като платят тройно за първа класа, и вече нищо не може да им се случи? Че ако стане нещо лошо, ще пострадат селяните отзад?

Само слабичката руса стюардеса изглеждаше развълнувана. Не, по-скоро… нервна. Е, поне не се паникьосва. Обикновено се дразнят, когато става дума…

— Извинете, това място заето ли е?

— … за някой от голямото добро утро, който закъснява, но е достатъчно влиятелен да върне самолета в последната минута.

Грейс погледна нагоре стресната и й трябваше минута, преди да успее да фокусира лицето над себе си. Но този глас би познала винаги.

— Джек!

Притисна с ръка устата си, а после я отпусна и прошепна:

— Изкара ми акъла. Какво правиш тука?

— Същото, каквото и ти. Летя за Париж.

Имаше вид на човек, който е тичал от Панаира на книгата дотук. Прошарената къдрава коса беше по-разрошена от обикновено, а по челото му светеха капчици пот. От шампанското й се въртеше свят… или може би заради Джек? Обаче толкова се радваше да го види, че не й пукаше дори да е отвлякъл проклетия самолет.

— Ама как разбра?… — тя спря, преди да се изложи. Дали не е просто съвпадение, че и двамата летят до Париж по едно и също време?

— Направих си домашното — намигна Джек.

— Джек, как успя, за Бога?

— Високопоставени приятели. Освен това мога да бъда невероятно нахален — захили се и сгъна високото си тяло на седалката до нея. — Обадих се в хотела ти и там ми казаха, че си се изнесла. Портиерът забелязал от етикетите на багажа, че летиш с „Луфтханза“. После накарах зетя на госпожа Щрутц, който работи в „Луфтханза“, да провери всички списъци на пътниците до Париж днес, но докато те открие, почти не остана време да хвана полета ти.

Двигателите запалиха отново и самолетът набра скорост, докато рулираха по пистата. Русата стюардеса взе палтото на Джек с най-пленителна усмивка, като че се чудеше дали познава лицето му от телевизията или от вестниците.

— А как разбра, че пътувам за Париж? — Грейс довърши въпроса, който почти зададе преди минута.

— Догадка — той почука с пръст по слепоочието си.

— Доста голяма, мен ако питаш.

— Всъщност Лила ми каза — призна си Джек. — Звъннах й снощи, след като не можах да се свържа с тебе. Тя ми каза, че ще ходиш в Париж.

— И предположи, че няма да имам нищо против, ако дойдеш да ми правиш компания?

Грейс изгледа ядосано Джек и усети надигащия се у нея гняв.

— Имаш ли нещо против?

Очите му вече не бяха сини, а сиви като бойни кораби и бодлива тел.

— Престани, Джек — отвърна Грейс.

Той не отмести поглед от нея, изгаряше я с очи като адвокат, който разпитва труден свидетел.

— Още не си ми отговорила на въпроса.

— Не е задължително. Ако толкова ти пукаше, защо не тръгна след мене снощи? — Гневът й нарастваше и заличаваше фалшивия лъч щастие отпреди малко.

— Грейс — дрезгаво изрече Джек. Нищо повече, само името й.

Мътните го взели, ако не престане, наистина ще ревне.

— Не може ли просто да спрем? — попита тихо Грейс. — Както правехме досега?

— Не — отвърна Джек. — Не можем, освен ако всичко между нас не е свършило.

— Свършило е.

— Кой ти каза?

— Ти ми каза, не помниш ли? И аз се съгласих — Грейс затвори за миг очи и се опита да се овладее. — Джек, мисля, че и двамата казахме повече от достатъчно. Мисля, че е време да забравим всичко и да продължим нататък.

Произнасяше думите и те звучаха правилно, уместно, смело. Но дали им вярва?

Джек се обърна към нея, хвана я здраво за раменете и тя усети през тялото й да преминават мехурчета като от шампанско — хиляди искрици, които пощипваха вътрешностите й.

О, Боже, толкова е хубаво да я прегръща. Ръцете му сякаш казваха, че този път няма да я изпусне дори да се опитва да избяга.

Въпреки това Грейс се дръпна.

— Недей — Джек я спря с треперещ, накъсан от чувства глас, — недей да постъпваш така. Кажи ми, че съм голямо лайно, че никога няма да изградим доверие между нас. Ще ти повярвам, ако заявиш, че не можеш да бъдеш втора майка на децата ми. Но не казвай, че не ме обичаш, защото няма да ти повярвам.

— Страх ме е — прошепна Грейс.

Джек се поусмихна и каза нежно:

— Тебе ли те е страх, храбрата млада дама на летящия трапец?

— Всъщност нищо не се е променило.

— Това ли те спира? Че никога не сме били съвършена двойка?

— О, Джек. Няма да е лесно.

— Че кое е лесно в този живот?

— Аз те разочаровам. Ти ме разочароваш.

— И ще продължим, без съмнение, да го правим.

— Децата ти…

— Пак се връщаме, а? — Джек се усмихна.

— Хана разказа ли ти, че мина да ме види?

Той поклати глава.

— Не, но не се учудвам. Непрекъснато пита за тебе. Станала е невероятно досадна.

— Крис оня ден каза, че ако с тебе се съберем пак, Хана ще му стане сестра и това е „доста гот“.

— Какво ще кажеш? — попита уж между другото Джек, както правят понякога хората, когато нещо е толкова важно, че би било непоносимо да го покажат. Усети, че ръцете му я хванаха още по-здраво, а очите му потърсиха отговор.

Но какъв е отговорът? Как да разбере?

— Предложение ли ми правиш, Джек?

Зачака със сърце в петите. Тялото й беше станало леко като пяна, невеществено, все едно може просто да се зарее в пространството. Но защо Джек мълчи?

После той заговори… но не с думи, а с ръце, с цялото си тяло. Прегърна я. Измърмори до ухото й:

— По дяволите, да… ако ме искаш. — Дръпна се назад с искрящи очи. — Всъщност реших да рискувам и резервирах апартамента за младоженци в „Бристол“.

— Искаш да кажеш, че ще прекараме медения месец преди сватбата? Това някак не ме учудва, щом става дума за нас.

Грейс се смееше и плачеше едновременно. Този път въобще не я интересуваше дали някой ги гледа.

— За човек, който си изкарва прехраната с думи, невинаги се изразявам много добре — предупреди Джек с топъл глас, глас на мъж, прекрасен като книга, която искаш да продължи вечно. — Но едно нещо умея да казвам… Обичам те. Грейс, обичам те толкова много, че ще се побъркам, ако трябва да понасям липсата ти до края на живота си.

Грейс реши, че ако самолетът рязко тръгне надолу, дори няма да го забележи, защото плува в небесата от щастие.

После отвори голямата си чанта и започна да тършува в този битпазар: портмоне, паспорт, слънчеви очила, стари визитни картички, ключове, репортерски касетофон, три химикалки, случайно, или по-скоро нарочно, забравена снимка на Джек.

— Грейс… добре ли си? — попита Джек.

Русата стюардеса зяпаше открито, като че очакваше Грейс да измъкне пистолет. Тя провери дали свети още нареждането да закопчаят коланите.

— Добре съм — успокои го и сграбчи фонокартата и тефтера с телефоните. — Ей сега се връщам.

Усети нови сили в жилите си, докато се промъкваше покрай Джек, за да стигне до телефона отпред. „Виждаш ли — каза си сама, пъхна картата в телефона и започна да набира. — Значи не било толкова трудно.“ Може би защото се обаждаше в „Ланкастър“ да отмени резервацията за единична стая с изглед към двора.

След това се успокои. Държеше ръката на Джек, докато небостъргачите във Франкфурт се смалиха като детски кубчета, а околните зелени поляни отстъпиха място на внимателно разграфената земя в Шампан. Вече не се страхуваше от катастрофа. Щом магията може да задържи във въздуха огромната машина, сигурно ще помогне и на една петдесеткилограмова жена, която смята отново да полети над пропастта.

Двадесет и девета глава

Корделия Клейборн Траскот и Управителният съвет на университета „Лейтам“

Ви канят сърдечно да присъствате на откриването на Библиотеката — мемориал „Юджин Траскот“ на 26 юни 1994, неделя, в 14 часа.

След откриването ще има прием.

От кабинета на втория етаж Корделия ясно виждаше как Гейб, качен на дървената стълба, привързва трендафила към дървената рамка, надвесена като булчински воал над портата за овощната градина.

Беше гологлав, а ранното лятно слънце, което се процеждаше през магнолиевите клони отгоре, лежеше като дружеска десница на гърба на синята работна риза. Трудеше се спокойно, без да бърза, и постепенно в подножието на стълбата се събираше спретната купчинка клонки и увехнали цветове.

Видя как отряза дълъг, извит като въпросителна ластар, и й се стори, че режат самата нея.

След смъртта на Юджин се чувстваше абсолютна празна, като раковина, изхвърлена на брега. Но ако загуби Гейб, най-страшното наказание ще е съзнанието, че сама е виновна.

Какво да стори? Да се омъжи за него? Седнала на изящното си бюро с инкрустирани птици и цъфнали ябълкови клони, Корделия погледна надолу към малката картичка с отговор на изпратената от нея покана. Осем дни, напомни си тя. След осем дни ще се открие библиотеката, заради която обиколи половината континент да търси пари, води борба със строители, каменари, водопроводчици и инженери, а през последните осемнайсет месеца я видя как израства от основите, за да се превърне в чудо от камък и искрящи стъклени фасади.

Би трябвало да се радва, но я измъчваше споменът за лицето на Гейб снощи, когато я помоли да стане негова съпруга. За леко насмешливия блясък в чаено кафявите му очи, за малките бръчици, спотаени в ъгълчетата на устните му, като че знае отнапред отговора й.

„Ще бъдем щастливи заедно…“… в продължение на пет, може би дори на десет години. А после? Тя ще е стара, седемдесетгодишна баба, а Гейб още жизнен мъж, почти в разцвета на силите си. Тогава Гейб ще се окаже хванат в капан, може би дори ще се наложи да я вози наоколо в инвалидна количка, да реже храната й на малки хапки, да я слага вечер в леглото.

Леглото.

Голямото легло с балдахин в стаята й, където с Гейб прекараха много сънливи следобеди подир часове плевене, копане, подрязване, садене… леглото, в което Гейб търпеливо върна тялото й към нов живот, като отдавна запустена градина.

Топлина заля бавно Корделия. Спомни си как Гейб я съблече за пръв път и колко неловко се чувстваше в началото. Извиняваше се за бръчките, за отпусната плът, която никога няма да стане пак твърда, колкото и да посещава заедно със Сиси салона за красота на Лусил Робъртс. Но Гейб, милият Гейб, я накара да замълчи с целувка. Не само една, а много целувки, които се посипаха като благодатен дъжд върху лицето, шията, раменете и гърдите й.

— Бих искала пак да съм млада… заради тебе… заради това — прошепна Корделия.

— Сега си по-красива от когато и да било — увери я Гейб и махна с мазолестата си ръка кичур бяла коса от слепоочието й. — Не бих се лишил и от една бръчка.

Колко я изненада тялото й! Макар отдавна да не беше онова плодородно място, където мъжът може да посади семето си и да го гледа как расте, то още беше способно да изпита огромно разнообразие от чувства, имаше куража да посети нови места, да опита нови неща.

Седнала сега в кабинета си, Корделия се питаше колко време може да продължи страстта и взаимната наслада от телата им. Потрепери, сякаш през прозореца изведнъж е долетял хладен полъх на вятъра. Ще я обича ли още Гейб, когато не е само попрехвърлила средната възраст, а остарее и силите я напуснат?

Ами градските клюкари, които ще започнат да упражняват езиците си и да пускат остроумия? Тя самата пет пари не дава! Но как ще се чувства Гейб? Колко време може един мъж да обръща и другата си буза?

Да не забравя Сиси! Корделия почти я чуваше вече как опява, все едно я е сполетяло лично нещастие. Вярно, помисли Корделия, Сиси ще трябва да търпи подигравките и забележките, че не стига дето я напусна съпругът й, ами сега майка й е изкукуригала.

Но ако се омъжи за Гейб, неин най-силен, може би дори единствен защитник ще стане Грейс. А Корделия винаги е смятала, че Грейс изобщо не я разбира. Грейс одобряваше Гейб и знаеше, че подобен брак няма нищо общо с парите или старческото слабоумие. „Тя ще ме разбере също, ако реша да не се омъжвам за Гейб.“ Тъкмо Грейс й писа миналата година по това време, че според нея бракът е нещо повече от партньорство на двама души. По-скоро е нещо като корпорация, в която разчиташ на децата, сестрите, братята, родителите.

Грейс. Корделия усети как слънчевият светлик, който пълзеше нагоре по светложълтите тапети, сгрява приятно лицето й. Заляха я спомени за сватбата на Грейс малко преди Коледа миналата година. Корделия отиде в Ню Йорк, за да присъства на събитието. Бяха й казали, че ще бъде скромно, но не знаеше какво друго да очаква… а колко хубава беше венчавката! Дори синагогата, избрана от Джек и Грейс, прилягаше съвършено на бунтарски настроената й по-голяма дъщеря — една от старите забележителности на Ийст Сайд, ветровита, малко разрушена, в процес на реставрация. Роклята на Грейс също беше съвсем необичайна, поне за Америка — семпла, тясна, дълга до глезена, тюркоазносиня, покрита с лека като перце коприна, купена, както сподели Грейс, в индийски магазин за сарита на Лексингтън авеню.

Нямаше шаферки, нито пък кум. Само децата на Джек и Грейс се събраха около тях като букета рози, който дъщеря й стискаше в ръката си. Корделия се усмихна, когато се сети колко неловко се чувстваше Крис с костюм и вратовръзка, но в същото време личеше, че одобрява брака на майка си. Дъщерята на Джек, Хана, облечена в тъмнозелена кадифена рокля, с вдигната нагоре прекрасна коса, приличаше на героиня от роман на Е. М. Фостър. А и синът му беше хубав като младоженец, само дето не се усмихваше. Грейс май беше казвала, че Бен е трудното дете? Че ходи на психоаналитик, а Джек често го съпровожда на сеансите. Все пак от начина, по който Джек прегърна децата си в края на церемонията, след като целуна Грейс, личеше колко много ги обича и двамата.

По-късно в мансардата на Грейс се състоя скромно тържество и гостите се събраха да гледат първия танц на Джек и Грейс. След това джаз дуото засвири „Тенеси валс“ и Джек грабна в прегръдките си Хана. Корделия се просълзи, докато гледаше как танцуват баща и дъщеря. В един момент Хана изрита със смях обувките си и сложи крака върху стъпалата на Джек, които продължи да я върти из стаята. Да беше жив Джин да ги види! Грейс, луда по съпруга си, приветствана от новото си семейство. Щеше да се зарадва и заради Нола, която изглежда, се чувстваше съвсем на място, бъбреше с приятелите на Грейс и обикаляше мансардата със спокойствието на чест посетител. Корделия още не беше определила отношението си към нея и затова се държа на разстояние, но погледът й често се спираше върху Нола и Грейс, които приказваха дружески или се смееха на някаква обща шега. „Като сестри“ — помисли с болка Корделия, съжалявайки, че Сиси отклони поканата на Грейс, защото се чувстваше потисната.

Заета със строителството на библиотеката, Корделия не беше виждала Грейс след посещението в Ню Йорк. Но дъщеря й щеше да дойде на гости със семейството си в Блесинг — първото й посещение от почти четири години.

Накара Нета да приготви старата стая на Грейс и да разпъне дивана за Крис. Хана може да спи в стаята на Сиси. Това сигурно ще ядоса Керълайн, която още се сърди задето са я „изхвърлили на улицата“, както определяше отказа на майка си да я настани пак при себе си. Голяма работа. Корделия се усмихна леко при мисълта, че е дошло време Сиси да осъзнае: вселената не се върти около нея.

Пък и Сиси ще се оправи. Я виж как напредна след развода — хвана се на работа като помощник-учителка в началното училище, организира ограмотителни курсове за бедните, предимно чернокожи ученици. Юджин би се гордял с нея. Освен това Сиси отслабна най-малко четири килограма. Това вече е някакво начало.

Корделия погледна пак през прозореца и видя, че Гейб и стълбата са изчезнали, само купчинката клонки на земята издаваше, че са били там. Изведнъж се сети, че той не е пратил отговор на поканата й. Каза ли й, че ще дойде… или тя просто приемаше това за факт?

Дали няма да размисли, след като Корделия отказа да се омъжи за него?

В гърлото й заседна буца, а в ушите й се появи шумолене, което я подсети за малките торбички със сушени листа от рози и люляк в гардеробите… само че този път в торбичката имаше шепот. Няколко гласа й прошепваха причините, поради които би трябвало да се омъжи за Гейб…

Той те обича. Ти го обичаш.

Я си спомни Джин, колко малко време прекарахте заедно. Никога няма гаранции. Живей за момента. Само това можем да правим ние, хората. Помисли какво ще изгубиш…

Престани да бъдеш разумна — поне веднъж чуй гласа на сърцето си.

После пак си представи погледите, презрението, което ще трябва да изтърпят с Гейб в Шейди хил — родно място на семейството й от столетия. Сети се как преди няколко дни Лусинда Парментър дойде да вземе бетонните за една разпродажба и едва не припадна при вида на Гейб, седнал в осем вечерта в кухнята със запретнати ръкави да пие бира.

— Един съвет — прошепна Лусинда на излизане в ухото на Корделия. — Знам, че винаги си правила каквото намериш за добре, скъпа. Но някои хора няма да са толерантни като мен по отношение на… приятеля ти.

Не, не би могло да стане. Време е да осъзнае реалността.

Корделия бутна стола назад и се изправи толкова рязко, че пред очите й заплуваха малки огнени петънца. Сети се, че не е закусвала, и помисли: „Трябва да хапна нещо.“ Може би Нета е оставила в хладилника от снощното пиле и от вкусните шункови бисквити. А трябва да има още и от тортата с ревен, израснал буйно по краищата на градината й.

Ще направи пикник и ще му го каже тогава.

Корделия слезе долу, сложи храната в кошница и тръгна да търси Гейб.

Намери го при бараката с инструменти, където почистваше и смазваше ножиците и косата, като в същото време спореше добродушно с Холис за предимствата на естествените и изкуствените торове. Видя, че връхчетата на ушите и гърбицата на носа му са изгорели от слънцето. Кой би помислил, че лятото ще започне с такива горещини? Стана й ужасно топло в габардинения панталон и памучната риза.

— Сложих тук храна за обяд — обясни Корделия, като протегна кошницата. — Хайде да хапнем в беседката, там е по-хладно.

Гейб спря да лъска острието на косата и й хвърли кратък изпитателен поглед. Но на лицето му се появи само характерната за него мила, някак многозначителна усмивка, и той кимна замислено. После си изми ръцете на чешмата. По зачервените му пръсти още светеха капчици вода, взе от нея кошницата и двамата тръгнаха по калдъръмената пътека, която се извиваше покрай току-що засадената зеленчукова градина, покрай ягодите и покрай ниската ограда, заобиколена с ружи, напръстник и делфиниум.

Корделия спря пред бялата решетка на беседката, проряза я болка при мисълта какво трябва да му каже.

О, защо той я затруднява толкова! Видя, че е почистил праха и сухите листа от пейките в беседката и е махнал паяжините от решетките. Сякаш е знаел, че днес ще поиска да дойде тук.

Сърцето на Корделия се изпълни с мъка. Писано й е да продължи да обича мъж, който не може да стане докрай част от живота й… интелигентен и добър мъж, който се сеща и за дребните неща, като например да постеле една от карираните салфетки, за да седне тя на нея.

— Свършил си много добра работа — Корделия посочи плачущата върба, която беше подрязал в началото на пролетта, като я беше укротил, без да жертва естествения й разкош.

Гейб кимна и взе бутчето, което тя му подаде.

— Закърпих я да не кърви.

Слънцето се процеждаше през решетките и хвърляше върху протърканите обувки на Гейб мрежа от блестящи скъпоценни камъни.

На Корделия вече почти й беше лошо заради това, което предстоеше да каже. Дали е отгатнал? Сигурно, помисли тя. Думите му, които като че казваха повече, отколкото личеше на повърхността, я прорязваха, припомняха й, че дори да не се омъжи за него, нещата не могат да се върнат в първоначалния им вид.

— Помня, как с момичетата се върнахме тук, след като Джин… когато някой трябваше да гледа майка. Грейс почти беше навършила четиринайсет и още не беше открила момчетата. Прекарваше цялото си време долу да събира попови лъжички и Бог знае още какво. Казвам ти, краката й бяха станали сини от газене в оная мръсна вода.

— Сигурно се притесняваш, че ще ти гостува след толкова време.

Странно, всеки друг би предположил, че ще чака посещението на Грейс с нетърпение или може би дори с ужас, но Гейб я познаваше твърде добре.

— Ами да — тя му се усмихна, загледана в по-белите линии около очите му. — Притеснявам се малко. Вярно, покани ме на сватбата, но ми се струва, че не ми е простила докрай, задето съм й майка.

— Освен това не си сигурна, че си й простила напълно факта, че не е такава, каквато ти би искала?

— Да речем. Но свиквам с мисълта, че не може всичко да става както аз го искам. Ами че виж Сиси! Винаги ме е слушала — освен за брака с онзи ужасен Бийч — и виж докъде я докара.

— Ще се оправи. Това, което правиш за нея сега, е най-големият подарък, който може да даде родител на порасналото си дете.

Подарък? Та Сиси само мрънкаше и се оплакваше! Половината Блесинг сигурно приказва как е издърпала чергата изпод краката й.

— Гейб, не разбирам какво говориш — каза малко нацупено Корделия. — Откак Бийч я напусна, не съм направила абсолютно нищо за това дете, освен да го слушам като се оплаква.

— Да, но я оставяш сама да реши, какво трябва да прави. Оставяш я да порасне.

Корделия не беше поглеждала нещата от тази им страна, но се почувства като човек, комуто са дали опрощение и са му показали нов подход към нещата.

— Ами може би самата аз малко пораснах — призна тя. — Малко странно за жена на моята възраст… но откривам, че неща, които съм мислела за невъзможни, са напълно възможни.

— Имаш предвид Нола?

— Отчасти. Толкова много шум, когато излезе книгата на Грейс. А сега… цяло чудо е да гледаш как, проектирана от нея, библиотеката израства съвсем реална. Почти все едно самият Юджин… — тя спря.

Гейб кимна, за да й покаже, че няма нужда да довършва изречението. Той разбира.

— Изпрати ми бележка заедно с отговора на поканата — продължи Корделия. — Ще дойде на откриването, но питаше дали може да намине преди това. Поканих я на чай.

Гейб вдигна вежди, но не каза нищо. Корделия се зарадва, че още може да го изненада.

А всъщност поканата изуми и самата Корделия. Чувствата й към Нола Емори все още бяха толкова смесени! Най-много искаше младата жена да се окаже кошмар, за да може да се събуди един ден и тя вече да не съществува.

Тогава защо я покани? Добро възпитание? Не. Нола имаше най-много право да присъства в деня, когато се откривайте нейната и на Юджин библиотека.

Гейб погледна извитите над главите им клонки и отбеляза:

— Божи храм. Режем, подрязваме, но в края на краищата нищо не е наше, нали?

— С Джин можеше да бъдете големи приятели — каза Корделия.

Тя не правеше откритие, разбира се, но рядко говореше с Гейб за Юджин, особено когато можеше да прозвучи все едно ги сравнява.

— Сигурен съм — отвърна меко Гейб.

Корделия млъкна и се загледа как една чинка търси сред клонките място за гнездене. Беше съвсем спокойна, но в същото време в ума й настойчиво звънтеше мисълта какво предстои да каже.

— Бях ли ти споменала? Ще идва губернаторът — жизнерадостно оповести Корделия с отчаяно желание да отложи неизбежното. — Обеща да произнесе някаква реч. Кълна се, ако каже и една дума за железницата, дето иска да прокара оттук, лично ще се погрижа да го овалят в катран и пера и да го изхвърлят от града.

Гейб се засмя и изтри брадичка в салфетката.

— Познавам те, Корделия. Най-много да го настаниш до шефката на природозащитниците.

— До Уилмадин Клепнер? Боже милостиви, тя ще го накара да мечтае за перата и катрана — Корделия се усмихна и отхапа от една студена шункова бисквита. — Всъщност идеята не е лоша… Дали да не я поканя? Почти си струва само, за да видя израза върху лицето на Лоти Паркър.

— Точно като израза, който ще има, ако се появиш под ръка с мене? — зад безгрижието в тона на Гейб се криеше тънко предизвикателство и Корделия замръзна. Светлината, която се процеждаше през решетките, сякаш я задуши, вкара я в клетка от светлини и сенки.

— Гейб…

Той сложи ръка върху нейната, нежно, но в същото време настойчиво.

— Знам какво ще кажеш, Корделия. Виждам го на лицето ти. Моля те само да помислиш още, да не ми даваш отговор веднага. Мога да чакам — Гейб се усмихна и Корделия беше покъртена от блясъка на насълзените му очи. — Един мъдрец е казал: „Търпението е изкуството на надеждата“.

Корделия имаше чувството, че самата тя ще умре, ако го нарани, но въпреки това думите се изляха от нея:

— Гейб, обичам те, но мисля, че не мога да се омъжа за тебе.

— Има разлика между това да мислиш нещо и да си напълно убеден в него.

— Само ще те направя нещастен.

— Сигурна ли си, че си загрижена за моето щастие? — В гласа му се прокрадна студена нотка.

— Вече не съм млада. А ти…

— Стареенето според мен не е пречка — отвърна Гейб. — Нито за мене, нито за тебе. — Той се усмихна. — Нека остареем заедно! Най-хубавото предстои.

— Гейб, цитатите от Браунинг няма да помогнат, когато се наложи да се грижиш за една изкуфяла старица. Знаеш какво имам предвид.

— Да, така е — Гейб внимателно уви кокала от пилето в книжна салфетка и го прибра обратно в кошницата. На лицето му се изписа мъка.

Тя докосна ръката му, като желаеше от все сърце вечно да притежава за радост и утеха силата й, яките кости, които изпъкваха на китката, малките изрусени от слънцето косъмчета.

Гейб я прегърна и я целуна. Устните му бяха нежни, питащи. Обгърна я миризмата му — на зеленина и нов живот. Искаше повече от всичко целувката му да не спира, ръцете му да не я пускат.

Но в най-потайното ъгълче на сърцето си се питаше дали любовта, подобно на крехко, защитено от стени цвете, ще оцелее, ако бъде изложено на дивите ветрове.

„Голяма глупачка си, Корделия Траскот“ — прошепна гласът, който тя този път разпозна. Той принадлежеше на наивната млада идеалистка, която се беше любила под луната в същата тази беседка с Юджин, когато дойдоха в Блесинг да обявят годежа си.

Гейб се дръпна, притисна леко пръст към устните й и поклати глава, като че да спре думите, които Корделия се готвеше да произнесе. Самата тя не беше сигурна какви са, защото сърцето пулсираше в ушите й и пилееше мислите й, та се запита дали наистина умът й не отслабва.

— Почакай — помоли Гейб. — Няколко дни, няколко седмици. Ще ни дадеш ли поне още толкова време?

Това „ни“ я накара да се реши. Как би могла да откаже на мъжа, който разбираше, че ако се сбогуват, тя ще страда не по-малко, а може би дори повече от него?

Нола имаше двайсет минути да смени самолета в Шарлот, които се превърнаха в час и половина. Докато летеше към Мейкън, зачете „Ю ЕС ЕЙ тудей“, където имаше снимка на половин страница на новопостроената „Библиотека Траскот“. Прегледа статията под нея и вниманието й привлече абзацът, посветен на „Магуайър, Чанг и Фостър“.

„Аз трябваше да обера лаврите — мислеше Нола сега, докато следваше с наетата кола пътните знаци за излизане от летището. — Моето име трябваше да стои в онази статия и на табелката до входа на библиотеката.“

Но после си напомни, че ако името й беше там, библиотеката нямаше да бъде построена изобщо. А проектът си оставаше неин, нищо че малко хора го знаеха.

Така или иначе, нещата се бяха наредили. Премията от десет хиляди долара и петнайсетте хиляди, които вложи Магуайър, й помогнаха да се настани в хубав малък офис на Трийсет и девета и Осма.

Оттогава минаха две години и все още печелеше само колкото да се прехранват. Но работата набираше скорост. Ето, миналия месец получи договор за банка в Грийнуич и за основен ремонт на два апартамента. Освен това към нея се присъедини някогашният й съперник Ренди Крейг, който осигури поръчка за крайпътен търговски център в Риджфилд и вила в Ийст Хемптън.

Защо тогава е тука, вместо да седи в Ню Йорк, където й е мястото, затрупана с паус, моливи и линии? „Трябва да я видя поне веднъж. Дори ако съм единствената на проклетата церемония, освен Корделия Траскот, която знае истината…“

Но в този момент, докато се носеше по междущатски път номер 16, Нола изпитваше увереност, че е тръгнала за зелен хайвер. Какво се надява да намери, като пристигне при Корделия? Тържествено посрещане?

Корделия в края на краищата изпълни своята част от сделката. Гък не каза, но същевременно — според думите на Кен Магуайър — по време на строителството се грижила за библиотеката като майка — лъвица, за да е сигурна, че нищо няма да бъде променено, нито една линийка от първоначалния проект няма да бъде пожертвана в името на икономията или удобството.

Какво повече може да очаква? Точката над „и“-то? Чертичката на „т“-то?

Беше казала на Корделия, че ще пристигне към пет часа. Вече закъснява, а я чакаше още час път. Като пристигне, времето за чай отдавна ще е минало и Корделия ще слага вечерята. Дали да спре някъде и да телефонира?

Продължи да кара. Корделия или ще иска да я види въпреки закъснението, или то ще й даде удобно извинение да откаже.

Покрай колата профучаваха пасища и крайпътни заведения, една съвсем обикновена картина сменяше предишната. Нола забелязваше най-вече горещината. Жегата я измъчваше, въпреки че беше пуснала докрай климатичната инсталация в колата. Беше забравила колко непоносим може да бъде Югът през лятото. Понякога ставаше достатъчно горещо да пържиш яйца върху покрива на колата. „Времето на пуерарията“ така го наричаше един неин приятел и обясняваше, че през нощта, като стане тихо, можеш да чуеш как расте пуерарията.

Нола пристигна в Блесинг малко преди залез-слънце, когато сенките, които дотогава се криеха от горещината, изпълзяваха изпод къщите, паркираните коли и огромните червено листни букове покрай Амброуз авеню.

Свърна по Мейн стрийт и намали, за да даде възможност на едно старо петнисто куче да прекоси кръстовището. Не си свали слънчевите очила, макар че блясъкът на слънцето намаля. Не искаше да вижда всички промени, настъпили след последното й посещение. Колко време мина оттогава? Спомни си, че дойде тук същата година, когато завърши Масачузетския университет. Беше ходила на гости в Атланта при приятелката си Алис Блекбърн, а после импулсивно взе автобуса за Блесинг, за да зърне къде живее вдовицата на баща й.

Видя, че сега, двайсет години по-късно, приятните, но безлични търговски сгради от деветнайсети век са изчезнали и са заменени с елегантни магазини и ниски административни постройки. Неокласическата общинска сграда си беше на мястото, но дори тя беше разделена на магазини, от горната веранда стърчаха мушката, а между колоните висяха табелките на собствениците.

На някои от големите стари къщи имаше окачени съобщения: „Свободни места няма“. Хотелиерският бизнес в Блесинг очевидно преуспяваше. Нола огледа хлапетата, които минаха покрай нея в бял открит кабриолет, елегантните дами, понесли фирмените торби на бутиците, мъжете с костюми, които се качваха в колите си, за да се приберат от работа в къщи. Само тук-там имаше по някое и друго чернокожо лице.

Следвайки маршрута, който беше отбелязала на картата, Нола отби от Мейн стрийт по Кулидж, а после сви на първото отклонение. Докато се изкачваше по завоите на Фокс Ран хит покрай огромните скъпи къщи и поляните с размер на игрища за голф, където хвърляха сянка двайсет метрови дървета, Нола мислеше колко злокобно е, че времето сякаш тече незабелязано в този квартал. Все едно някой е спуснал отгоре стъклен похлупак. Мина покрай неокласически къщи, където дорийските колони светеха в полумрака като бели стражи. Видя красив дом в стил „Втората империя“ с мансарден покрив да дреме кротко под размерените клони, на два дъба, докато цял извод автоматични пръскачки хвърляше мрежа от скъпоценни камъни над зелената, ниско остригана ливада.

Забеляза подобна на крепост каменна къща. Между железните пажове от двете страни на алеята висеше голяма табела „Частна собственост“. „Виж ти, компромис с духа на деветдесетте години“ помисли Нола. По-рано лицата на пажовете трябва да са били черни. Сега ги бяха боядисали в бяло.

Последна вляво, на върха на хълма, стоеше къщата на Траскот. Беше наистина хубав представител на стила „Кралица Ана“, с огромна веранда, която обикаляше покрай четирите стени, с малка дървена куличка, чиито прозорци в този момент отразяваха слънцето и блестяха като рубини. Точно каквато я помнеше.

Как ли изглежда отвътре?

Гърлото на Нола беше толкова сухо, сякаш беше глътната, без да забележи, цяла шепа прах. Паркира колата на завоя и се измъкна навън в гъстата горещина. Веднага я обля пот и докато вървеше нагоре по извитата алея, имаше чувството, че плува — не, не плува, а по-скоро джапа — в обрасъл със зеленина поток. Чуваше тих звън на пиано — май беше Шопен, Ноктюрно във Фа мажор.

Прекоси верандата, широка и дълбока като провинциална улица, където сянката на настъпващата тъмнина беше натежала от сладкия мирис на орловите нокти, обвили дървената вита колона. После видя стария порцеланов звънец. Натисна го, чу далечния звън и помисли: „Не ми е мястото тук.“ Трябваше да се обади от летището, след като самолетът й закъсня, и да се извини, че няма да може да дойде на чай.

Лампата отвън светна и на вратата се появи едра негърка с рокля на цветя и обувки с дебели подметки. Тя се вгледа подозрително в Нола, но преди да й затвори, някакво розово петно проблесна на колебливата светлина й весел глас извика:

— Я, това е Нола Емори, вече мислех, че няма да ви видя.

— Забавиха полета — извини се Нола. — Много, ли закъснях?

— Не, разбира се. Заповядайте. Ще кажа на Нета да сложи вода за чая. Или предпочитате чаша шери? Или от домашното ми… домашното вино от глухарчета на Гейбриъл?

Колко цивилизовано. Сякаш е скъп гост, любим приятел, направил дългоочаквано посещение.

Госпожа Траскот дори на вид беше съвършена домакиня, облечена в пастелно приглушена на цвят рокля с леко надиплена яка, с коса, която грееше като лъснато семейно сребро. Ноктите й бяха лакирани в хубав коралово розов цвят. Две кобалтови очи я изучаваха, без да бъдат груби.

— Вино от глухарчета? Много ще се радвам — чу се да казва Нола, докато я въвеждаха вътре.

— Да влезем в салона, какво ще кажете? Там е малко по-хладно. Старата климатична инсталация, боя се, вече издъхва. Но не мога да понеса мисълта, че ще дойдат някакви хора и ще почнат да рушат всичко. Не е ли удивително с какво е готов да се примири човек, ако се наложи.

Корделия вървеше напред и бъбреше, без да се обръща към някой конкретно, като екскурзовод в музей.

— Удивително — повтори Нола.

Огледа изящната мраморна камина с розетки и позлатеното огледало над нея, тежките бледоморави завеси, портретите на предците на стената. Пиано. Дали Корделия също свири?

Седна на широката отоманка с изтрита до блясък зелена дамаска.

— Човек винаги си изгражда някаква представа какво ще види и обикновено се разочарова — отбеляза Нола, вдигнала поглед към полилея, който проблясваше отгоре като далечна галактика през телескоп. — Но това… е точно както си го представях.

Тя обърна отново очи към Корделия, седнала на ръба на внушителното и доста широко кресло, скръстила скромно глезени.

— Прекрасно е.

— Радвам се, че дойде — Корделия говореше тихо, почти замечтано, макар че погледът й остана прикован в Нола с острота, която я притесняваше. — Библиотеката… е удивително красива, както знаехме двете, че трябва да бъде.

Нола усети, че омеква — сякаш от нежни слънчеви лъчи, но после се сети, че през повечето време е била изолирана от живота на баща си… а сега ще бъде лишена и от дължимото признание.

„Изборът беше мой — припомни си и у нея отново се надигна горчива студенина. — Не мога да виня за това Корделия.“

Винаги е била и ще бъде незаконна дъщеря на баща си. О, по дяволите, защо й трябваше да идва? Какво е очаквала? Не би могла да намери същото топло приятелство като с Грейс, нали?

Може би в крайна сметка търси просто отговор на въпроса, който я преследва цял живот: „Защо, татко? Защо тя, а не мама?“

Мислите й прекъсна Нета, която донесе тежък гравиран сребърен поднос с две тънки ликьорени чашки, нежни като захарен памук, и зелена бутилка без етикет.

— Аз ще налея, Нета — каза Корделия. — Ти можеш да си тръгваш, ще се оправя с вечерята. Иди си направи компрес на рамото. Според Гейб това най-добре лекува възпаления. Иска да опиташ и някаква билкова настойка. Утре ще я донесе.

Нета махна с ръка и се усмихна.

— Това ни липсваше — въздъхна възрастната икономка. Явно беше свикнала с лекарските похвати на този Гейб, който и да е той.

Като останаха отново сами, Корделия наля в чашите по малко от светлата кехлибарена течност.

— Сам го прави. Не само от глухарчета. Вътре има малина, бъз, ябълки и круши. Трябва да му видиш мазето, през годините се е превърнало в истинска винарска изба.

Нола отпи. Беше чудесно. Като извадено от приказка, вълшебна амброзия, която изведнъж я направи по-лека, тялото й литна и се зарея над отоманката.

— Чувствам се като героиня от „Арсеник и стари дантели“ — сподели Нола с глас, който сякаш идваше някъде отдалеч. — Нали се сещате, където смахнати стари дами примамват жертвите си в салона с отровно малиново вино, а после ги погребват в мазето.

Смехът на Корделия приличаше на тих звън от сребърни звънчета.

— Не е отровно, уверявам ви.

— Знам — Нола я погледна изтрезняла. — Предполагам, че за вас аз съм вече все едно мъртва и погребана. Искам да кажа, сега, когато шумът от книгата на Грейс вече утихва, а библиотеката е построена, няма защо да се притеснявате, че ще ви преча да живеете спокойно.

Честните, откровени думи сякаш долетяха неизвестно откъде, като оси от случайно разрушен кошер. Устните на Корделия се свиха.

— Не виждам смисъл да…

— Моля ви, не може ли поне да бъдем честни една с друга? — тонът на Нола остана безизразен, но Корделия нямаше как да не забележи напрежението, което внезапно се появи помежду им. — Всички тези приказки за библиотеката, за прекрасния ми проект… но съм сигурна, че ме мразите и в червата, иначе защо се погрижихте името ми изобщо да не се спомене във връзка с тях?

— Ако добре си спомням, ваша беше идеята да запазим в тайна авторството на проекта — отвърна троснато Корделия.

— Тогава това имаше значение. Ако бях казала нещо, библиотеката нямаше да бъде построена.

— Да не искате да кажете, че се отказвате от сделката ни? — Корделия, изглежда, се разтревожи.

— Не — Нола се облегна назад, гневът й започна да се топи. — Вие изпълнихте своята част… и аз ще изпълня моята. Не съм дошла тук да създавам проблеми, повярвайте.

— Доколкото знам, се справяте — Очите на Корделия станаха по-остри и дори още по-сини, като сапфири върху кадифена възглавница. — Новият ви бизнес върви ли?

— Достатъчно, за да мога на есен да изпратя дъщерите си в добро училище — Нола се поизправи, вече се чувстваше по-спокойна. — Проектирах нова пристройка на „Бродуел“, а те направиха отстъпка за таксите.

— Идеята за бартер ваша ли беше… или тяхна?

Нола се усмихна.

— В известен смисъл ги насочих в правилната посока.

— Мога да си представя. — Дребната жена пред нея се изсмя звънливо. — Напомняте ми за… — Корделия млъкна.

Сега се чуваше само приглушеното достолепно тиктакане на стенен часовник някъде във вътрешността на къщата и приглушеното бучене на старата климатична инсталация. Пак долетя музика, този път Шуберт. Може би Нета е пуснала радиото?

Най-сетне Корделия наруши мълчанието.

— Имам снимка на един музей до Копенхаген. Юджин я направи последния път, когато бяхме в Европа. Каза, че ако някога построи къщата на своите мечти, тя ще изглежда по същия начин. — Тя не гледаше към Нола, а в някаква точка на отсрещната стена. В очите й май блестяха сълзи, но може би беше от светлината, огряла нежното й лице.

— Музеят на модерното изкуство в Луизиана — каза Нола и се усмихна при мисълта, че в Дания също има Луизиана. — Архитектът се казва Йорген Бо. Винаги съм искала да отида там.

— Наистина е прекрасен… дано някой ден имате възможност да го видите. Точно за него се сетих, когато видях проекта ви. Не за самия музей, а за духа му. Мисля, че ще ме разберете утре, като видите библиотеката ни.

„Ни“. Думата увисна в пространството между тях.

— Ще тръгвам — каза Нола. — Става късно. Трябва да се регистрирам в хотела.

Надигна се непохватно. Имаше чувството, че отоманката, ориенталският килим под краката й, дори стените я привличат към себе си.

А после нещо наистина я натисна надолу — една малка, лека като крилце на пеперуда, но учудващо силна ръка.

— Не си тръгвайте — покани я Корделия, за пръв път се усмихна истински и цялото й лице грейна. През живота си Нола беше виждала такъв вътрешен плам само у един човек: у баща си.

Гърлото й се сви и нещо й залютя на очите.

— Много искам да се запознаете с един човек — продължи Корделия. — Мой скъп приятел, джентълмена, когото вече споменах. Гейб Рос — Тя вдигна като за наздравица чашката си. — Трябва да пристигне всеки момент. Сигурна съм, че и той много ще се радва да ви види. Ще останете за вечеря, нали?

— Хана, много се радвам, че успя да дойдеш. — Корделия протегна ръка и остана приятно изненадана от твърдото ръкостискане. Начинът, по който се носеше Хана — като хипи изпълнителите на фолк песни, които Грейс толкова обичаше на нейната възраст: дънки и широка черна памучна риза, пусната покрай тясното чисто лице дълга тъмна коса, — не предполагаше такава твърдост.

— Не можаха да намерят детегледачка.

В първия момент, подлъгана от сериозното лице на Хана, Корделия се смути, после осъзна, че тя се шегува, и се засмя. Грейс, застанала до тях, също се засмя и закачливо смушка Хана с лакът.

Ледът беше разтопен.

Като ги гледаше как влизат през входната врата, първо Хана и Крис, а след тях Грейс и Джек, Корделия имаше чувството, че гостуването ще се окаже по-лесно, отколкото е предполагала.

Шестнайсетгодишният Крис беше станал още по-висок от предишното лято. Беше и понапълнял… Корделия само се молеше да има и други дрехи за церемонията утре, освен любимите шорти и тениски. Той отметна с привично движение меката кестенява коса пред очите си, протегна длан и изрече с новопридобития си стържещ баритон:

— Здрасти, Нана.

Грейс също изглеждаше понапълняла. Не като Сиси, просто тънките кости на лицето й не стърчаха толкова, момчешката фигура се беше позакръглила и извивките на тялото й бяха станали привлекателно меки. Не я ли лъжат очите, наистина ли Грейс е с рокля? Корделия толкова отдавна не я беше виждала облечена в друго, освен дънки или официални панталони, че едва повярва на очите си.

Целуна бузата на Грейс и подуши… зелена ябълка. Трябва да си е измила косата с един от онези претенциозни шампоани в кошницата с козметика, която Корделия им подари за новия апартамент. Трогната, Корделия си позволи лукса да погали дъщеря си по главата.

— Как мина пътуването? — попита тя.

— Добре. В Шарлот ни забавиха с около половин час, но след това всичко мина гладко.

— Трябваше да ме оставите да ви посрещна на летището.

— Боже, мамо… как ни виждаш да се натоварим всичките в стария ти буик заедно с купищата багаж и да седнем на главите ви с Холис? Наехме едно комби на летището. Тъкмо направихме заради Джек и Хана туристическа обиколка на града.

— Не се оставяй да те заблуди, просто обича да командва. — Джек се засмя и прегърна съпругата си през кръста. Напомняше на Корделия за един хлебар, от когото някога си купуваше хляба — огромен мъж с брашнени ръце, той подаваше произведенията си деликатно като хирург. — Грейс отпред командва, а ние се влачим подир нея.

Корделия се изправи на пръсти, а Джек се наведе от непостижима височина да целуне бузата й.

— Е хайде влизайте — изчурулика необичайно безгрижно и поведе Грейс и Джек към предната стая, докато Крис хукна с Хана нагоре да й покаже останалата част от къщата. — Ще накарам Нета да ни донесе кана чай с лед. Надявам се, че сте гладни и че не са ви накарали да ядете онази ужасна храна в самолета. Ще вечеряме рано, пържено пиле и картофено пюре.

— Да, майко, един маскиран тип насочи пистолет към главата ми и изсъска: „Яж макароните, че те убих!“

Грейс събу обувките си и се просна на дивана под еркерния прозорец, точно както правеше от четиринайсетгодишната си възраст.

— Лошото хранене не е смешно — изсумтя Корделия, но не можа да се пребори с усмивката, появила се на устните й.

— Напълно съм съгласен — отбеляза Джек. — Откак сме стигнали в Шарлот, слушам как Нета ще ни заглади косъма, като че имам нужда от още. — И той се потупа по корема.

— Татко! Трябва да видиш! — на прага се появи светналото лице на Хана. — Истинска кула, с вита стълба и така нататък, направо като в „Брулени хълмове“.

Джек, който се канеше да донесе багажа отвън, се остави да го помъкнат нагоре по стълбата.

За пръв път от сватбата на Грейс Корделия остана насаме с дъщеря си. Грейс все викаше, че ще и дойде на гости, но нещо изникваше и не й оставаше време. Така че изпращаше Крис сам, което естествено радваше Корделия, но не беше същото като да са всички заедно.

Искаше да й каже толкова много неща: колко й липсва, колко се радва за тях с Джек… но изведнъж й стана неловко, дори малко се смути.

— Сиси съжалява, че не може да дойде сега — каза Корделия. Момчетата са на тренировка и е неин ред да ги кара с колата. Обаче ще дойде за вечеря. Помоли да ти предам, че ще направи любимата ти салата амброзия.

— Моята любима салата? — Грейс се засмя. — Това нещо не съм го хапвала от десетгодишна. Сигурно ще получа сърдечен удар от толкова много захар.

Но личеше, че не го казва с лошо. Бог е свидетел, едно нещо на този свят Сиси наистина може да прави добре и то е салата амброзия. Самата Корделия толкова отдавна се преструваше, че я обича, че почти беше убедила себе си в това.

— Е, познаваш сестра си, не е по експериментите. А ти не си идвала толкова отдавна…

— Още ли слага вътре от онези разноцветни бонбончета?

— Боже мили, разбира се! — Преди да осъзнае какво прави, Корделия възви очи към небето. — Ако някой хвърли вътре нещо бяло, сигурно ще реши, че салатата се е превърнала в здравословна храна.

Грейс се засмя и прикри устата си с ръка.

— О, мамо, не съм мислила, че ще дойде ден да го кажа… всъщност се радвам, че съм тук. Прилича на едно време, когато идвахме на гости при баба, преди… — Грейс млъкна.

— Преди да започнат проблемите между мене и тебе, това ли искаше да кажеш? — довърши вместо нея Корделия.

Грейс я гледаше широко отворила очи от дивана:

— Променила си се, майко.

— Да, спрях да си боядисвам косата. Взе да придобива онзи особен син цвят като косата на някои възрастни дами, затова я оставих естествена — Корделия докосна крайчеца на бялата си коса, подстригана на черта до брадичката.

— Изглеждаш прекрасно и знаеш много добре, че нямах това предвид — Грейс свали крака на пода, наведе се напред, подпряла лакти на коленете си, както никак не подобава за една дама и добави: — Искам да кажа, че си много по-отпусната, много по-пряма. Дали това няма връзка с определен мъж в твоя живот? — очите й засвяткаха.

— Е, ако прямотата е болест, значи определено е заразна. — Корделия усети, че се изчервява. — Но щом питаш, не е сериозно.

— Кое, болестта или Гейб Рос?

— Подиграваш ми се.

— О, майко, не ти се подигравам. Ще се радвам, ако си наполовина толкова щастлива с господин Рос, колкото съм аз с Джек. А доколкото разбирам, все пак е доста сериозно.

— Имаш предвид писмата ми? — Корделия се изненада. Мислеше, че е напълно дискретна, само от време на време споменава Гейб във връзка с работата му в градината или някое нововъведение около заниманията му в болницата.

— Умея да чета между редовете — поясни Грейс.

— Той ми направи предложение.

С още по-дълбока въздишка Корделия се настани в голямото виненочервено кресло — някога любимо място на Юджин.

— Това е великолепно!

— Не, не е. Защото смятам да откажа.

— Още не си му отказала?

— Не, но…

— О, мамо, какво има? — Грейс скочи и отчаяна вдигна нагоре ръце. — Да не би след вечеря да си чисти зъбите с клечка? Или оставя вратата на банята отворена, докато пикае? Или носи сини чорапи с кафяви обувки?

Корделия се подразни.

— Няма защо да ми остроумничиш, госпожице… — и млъкна. Все едно докато е настройвала радиото, е чула предишното си аз, както в онези предавания, в които убеждават грешниците да се върнат към Исус. Отпусна насочения си пръст. — Не, Грейс, не е това. Или може би е тъкмо това, но по друг начин. Просто не виждам как ние двамата… Искам да кажа, изобщо не си приличаме.

— О, Боже, точно това казвах аз за Джек — очите на Грейс блеснаха. — Пък я ни виж сега. Никога не съм била по-щастлива.

— И не само не си приличаме — защити позицията си Корделия. — Освен това… движим се в толкова различни обществени кръгове.

— Искаш да кажеш, че Блесинг няма да одобри женитбата ти с Гейб Рос?

— Не ме е еня какво мислят хората, но не можем да живеем като в пустиня. Какъв ще стане животът ми без старите приятели?

— Истинските ти приятели ще се радват, ако си щастлива. Освен това Гейб Рос не е единственият, дето изпъква като бяла врана сред другите. Не е ли време да признаеш каква необикновена жена си? Кой от приятелите ти е постигнал и половината от онова, което направи ти? Просто си представи, че клюките и злонамерените нападки са още един връх, който трябва да изкачиш.

Със следващите си думи Корделия, стресната от похвалите на Грейс, учуди сама себе си:

— От всички, които познавам, Гейб е единственият мъж, освен баща ти, който вижда нещата такива, каквито са. Но Гейб вижда не само… цялостната картина. Той разбира и дребните неща. Освен това… никога не би ме излъгал. Сигурна съм в това, както съм сигурна, че Сиси ще ни храни с нейната салата докато свят светува.

Корделия се засмя сухо, отривисто, с чувството, че всеки момент ще се разплаче.

— Тогава, за Бога, омъжи се за него.

Корделия дълго мълча. Гледаше как Грейс се заразхожда неспокойно наоколо, като вдигаше ту някоя кутия, ту пепелник, а после взе снимката на Сиси с момчетата, сложена до фотографията, където бяха всички, все още цяло семейство. Искаше й се да викне: „Спри! Престани да разглеждаш живота ми под микроскоп… и нека бъдем пак семейство, както преди.“ Да, но какво семейство бяха? Като на снимката от лятната почивка на езерото Кинаваша, където с Джин гледат примижали камерата, прегърнати през раменете почернели на слънцето момичета? Възприели неловка поза, която никога не е била истинска. Семейство, което повече се е подчинявало на нейната непоклатима представа за това какво трябва да бъде, отколкото е следвало собствените си импулси.

Усети как я обгръща някаква пелена — като дебелия слой прах под леглата, който Нета вече не можеше да обира заради артрита. Чувстваше се още по-объркана по отношение на Гейб, но в този момент искаше повече от всичко да види живота си така, както очевидно гледаше на него Грейс — с постиженията и с бъдещите възможности.

— Ще помисля — тихо обеща майка й.

„Този ден е дар от небето“ — реши Корделия, докато изкачваше стъпалата към платформата, която бяха издигнали на поляната пред библиотеката. Изправена на ръба на подиума, тя огледа тълпата, събрала се за церемонията, и сърцето й заби радостно. О, да можеше само Джин да е тук!

В известен смисъл, той наистина беше тук. Корделия плъзна поглед нагоре по извисяващата се каменна фасада на библиотеката със смайващите, огромни прозорци, с нишите и плавно спускащия се покрив с плочи. Слънцето се отразяваше от стъклата и като че къпеше лицата долу в божествена светлина, а от тревата, окосена същата сутрин, се надигаше ухание, което Корделия свързваше с всички хубави страни на лятото: топлото време, зеленината, новия живот. Неколкостотин метра по нататък, засенени от величествените стари дъбове и каталии, готическите сгради на университета „Лейтам“ като че се кланяха почтително.

Корделия отново си припомни, че това е чудо — не само крайният резултат, но и че изобщо построиха библиотеката.

Без помощта на Дан Килиън, който стои ей там, близо до златната лента при портата, и се здрависва с всяка по-значителна личност като политик по време на предизборна кампания. Ами старият Сайръс Глединг, председателят на Управителния съвет на „Лейтам“? Трябваше да се бори със зъби и нокти срещу постоянните му проекти за съкращение или икономия — пък я го виж сега, прегърнал Норуд Прайс, президента на университета, позира пред фотографа на „Нюзуик“, надул се е, като че не само е подкрепял Корделия, ами е издигнал сградата с двете си ръце.

Но какво значение има сега това? Ето я тук, истинска… и май цялата страна е дошла да празнува. На един от сгъваемите столове на платформата под брезентовия навес седи Корета Кинг, изправена царствено, с изумруден костюм и черна шапка. До нея е губернаторът — той пръв ще говори след собственото й кратко встъпление. До него е сенатор Уърт. И накрая Декстър Хатауей, пастор в най-голямата баптистка църква в Блесинг.

Но тълпата отпред — трябва да има хиляда или повече — гледаше нея, чакаше да чуят какво ще каже за своя умен, смел, любим… и неверен съпруг. Телевизионните екипи, наобиколили множеството, въоръжени с камери, слушалки и радиопредаватели. Старата гвардия на Блесинг. Дъщерите й и техните деца. Нола Емори, облечена в меденожълт костюм и зелена блуза, увлечена в разговор с Ед Каримиън, основния предприемач, с когото Корделия се караше през повечето време от тези осемнайсет месена. Духовият оркестър на гимназията „Юджин Траскот“ от съседен Мейкън — облечени с пурпурно — златни униформи момчета и момичета, млади, свежи, жизнени, те компенсираха с енергията си онова, което им липсваше като музикалност.

И Гейб.

Той стоеше настрани, полускрит зад едно от черешовите дървета, до каменната пътека, която водеше към арката на входа. Беше облечен в стар син кадифен костюм, сигурно още от учителските му времена, и вратовръзка, която Корделия разпозна дори от това разстояние. Нета му я подари миналата Коледа. Цветовете бяха малко крещящи, но Гейб толкова се трогна от вниманието на икономката, че я носеше при всеки удобен случай.

Гейб забеляза, че го гледа, и кимна, очевидно не искаше да привлича вниманието към себе си.

Докато вървеше под ясното синьо небе към средата на платформата, а лекият ветрец рошеше бялата й коса, Корделия разбра, че не само тържественият миг кара сърцето й да бие, а гърлото й да пресъхва. Погледна старателно напечатаните листа, които притискаше към зеленото си сако. Когато оркестърът приключи ентусиазираното си, макар и малко фалшиво изпълнение на националния химн и тълпата започна да ръкопляска, Корделия реши, че написаната от нея реч съвсем не е онова, което иска да каже. Пъхна листата в джоба си и пристъпи към микрофона.

Страхуваше се, че ще трябва с мъка да търси подходящите думи… но щом отвори уста, най-неочаквано те вече бяха дошли, гравирани в сърцето й, където може би са били винаги.

— Мисля, че съпругът ми няма нужда от представяне, но искам да кажа няколко думи за онова, което ни събра днес тук — започна Корделия и чу гласа си да се връща, отразен от ехото. — Започнах преди няколко години с желанието да издигна паметник на мъжа, който въплъщаваше всичко хубаво в нашата страна. С борбата за равенството, за правото на всяко човешко същество да се изправи и да каже мнението си. Но по някое време открих, че го правя не само заради съпруга си… — Корделия спря за момент и този път чу само кънтящото мълчание и шепота на вятъра в листата. Странно, но сега се чувстваше по-близо до любимия си съпруг, отколкото през всичките години след техния брак.

— Струва ми се, исках да си докажа — продължи Корделия, — че мъжът, който толкова ценя, е над всякаква критика. Бях се вкопчила в това убеждение въпреки съмненията си… дори стигнах до там, че клеймях хората, които се опитваха да ме разубедят. Виждате ли, аз се страхувах. Да не открия, че всичко, в което вярвам, е лъжа. После едва осъзнах, че създавам не паметник, а… затвор.

Имаше чувството, че не говори тя, а някой чете на глас откъс от древно писание, защото странните думи се изливаха, все едно произнасяни преди много години. Видя пред себе си океана смаяни, абсолютно неподвижни лица. Беше почти зловещо тихо, чуваше се само жуженето на камерите и шепотът на вятъра. Пое си дълбоко дъх и продължи:

— Сега знам, че само ако мислим освободено, можем истински да почетем паметта на великите си личности, на идеалите си. Защото така ще открием, че човешкото сърце е преди всичко инструмент на прошката. И че истинското разбиране може да съществува единствено тогава, когато позволим на ценените от нас и скъпите за сърцето ни да бъдат хора. Надявам се, че ще помислите именно за това, когато гледате този мемориал, построен на името на моя съпруг… — Корделия се усмихна и почака, докато свитото гърло й позволи да продължи: — … и проектиран от неговата дъщеря Нола Емори Траскот, чийто принос бих искала да подчертая в този важен ден.

Всеобщата въздишка на тълпата я заля като океанска вълна. Зърна лицето на Нола, в началото беше слисано, но после светна, от нея се заизлъчва горда радост — като горещите вълни от напечената земя.

Корделия се отдалечи от микрофона, изпълнена с ужас и едновременно облекчение. Наистина ли произнесе всичко това? В същото време не само чу, но и почувства овациите, в началото ниски, но после се надигнаха, понесоха я като размахани криле на стохилядно ято орели. Видя като от високо обляното в сълзи сърцевидно личице на Грейс… до нея Сиси, облечена в елече на точки, с израз на смътно удивление, сякаш не знае да се радва ли или да се чувства скандализирана.

Но Нола, ето кой беше разбрал всичко… и ако може двама души, които в началото са нямали нищо общо, освен горчивина и омраза, някога да се сприятелят, то те двете щяха да го постигнат.

Само че Корделия още не е свършила. Трудното предстоеше. Странно, но не й коства никакво усилие да тръгне натам.

Слезе от платформата, водена сякаш само от своя копнеж… покрай шпалира хора, журналисти и камери от двете й страни… покрай Лусинда Парментър, която я гледаше с увиснала челюст… покрай Сиси, която се опитваше да укроти малкото си чудовище Бо, ритнало току-що безмилостно брат си… покрай всички онези причини, които преди й се струваха важни, но сега бяха все едно времето вчера.

Когато стигна до Гейб, се поколеба за момент, защото не можеше, или не искаше — сама не знаеше кое — да предприеме последната крачка. Тогава той се усмихна, протегна ръка и пред щраканията и светкавиците на фотоапаратите, пред тихото жужене на гласове, което се прокрадваше през притихващите аплодисменти, Корделия прие мазолестата длан на мъжа, за който смяташе да се ожени, та ако ще насреща й да се изправят всички сили на преизподнята.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.